ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 червня 2026 року 
м. Київ
справа № 474/1673/23
провадження № 51-929км26
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати 
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 , на вирок Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 02 липня 2025 року та ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 18 грудня 2025 року в кримінальному провадженні, унесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12023152200000203, за обвинуваченням
ОСОБА_6 ,     ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі - КК).
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Кривоозерський районний суд Миколаївської області вироком від 02 липня 2025 року визнав ОСОБА_6 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК, та призначив йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
На підставі ст. 71 цього Кодексу до покарання, призначеного за цим вироком, частково приєднав невідбуту частину покарання за вироком Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 05 жовтня 2023 року та призначив ОСОБА_6 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років.
Також суд вирішив питання, які стосуються: початку строку відбування покарання; речових доказів у кримінальному провадженні.
За вироком суду ОСОБА_6 визнано винуватим і засуджено за те, що він повторно в умовах воєнного стану вчинив таємне викрадення чужого майна (крадіжку) за наведених нижче обставин.
Так, 24 жовтня 2023 року приблизно о 18:00 ОСОБА_6 , перебуваючи біля домоволодіння, розташованого на АДРЕСА_2 , діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, в умовах воєнного стану, маючи на меті незаконне збагачення, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки свого діяння та бажаючи їх настання, викрав велосипед марки «Azimut», чим заподіяв ОСОБА_8 матеріальну шкоду на суму 4 690 грн.
Миколаївський апеляційний суд ухвалою від 18 грудня 2025 року змінив вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_6 в частині врахування обставини, що обтяжує покарання та в частині покарання, остаточно призначеного на підставі ст. 71 КК.
Виключив з мотивувальної частини вироку від 02 липня 2025 року посилання суду на обставину, що обтяжує покарання - рецидив злочину.
Постановив вважати ОСОБА_6 засудженим за ч. 4 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
Призначене ОСОБА_6 на підставі ч. 1 ст. 71 КК остаточне покарання за сукупністю вироків від 02 липня 2025 року та Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 05 жовтня 2023 року пом`якшив до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 2 місяці.
Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Захисник ОСОБА_7 , посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати постановлені стосовно ОСОБА_6 судові рішення та закрити кримінальне провадження щодо нього на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) у зв`язку з невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК в суді і вичерпанням можливості їх отримати.
Як на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону захисник посилається на порушення права ОСОБА_6 на захист у зв`язку з відсутністю захисника як під час досудового розслідування, так і під час судового розгляду.
Стверджує про неналежне виконання місцевим судом вимог ч. 2 ст. 20 КПК, оскільки суд не роз`яснив засудженому його процесуальні права, а лише вручив йому пам`ятку. Водночас наголошує, що через низький рівень грамотності та розвитку ОСОБА_6 не міг повною мірою усвідомити зміст і значення цих прав.
Захисник вважає, що участь захисника у цьому кримінальному провадженні була обов`язковою відповідно до ст. 52 КПК, оскільки ОСОБА_6 є особою з інвалідністю III групи у зв`язку з відсутністю одного ока, а згідно з повідомленням КНП «Врадіївська ЦРЛ» з 05 серпня 2016 року перебуває на обліку в лікаря-нарколога з діагнозом «синдром залежності від алкоголю», що, на його думку, обмежувало здатність засудженого самостійно реалізовувати процесуальні права.
Акцентує на показаннях свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які, за його твердженням, є ключовими джерелами доказів позиції захисту, оскільки підтверджують відсутність у ОСОБА_6 умислу на крадіжку та відсутність таємного способу заволодіння майном. Водночас суди не дали цим показанням належної оцінки та не проаналізували їх зміст.
Так, апеляційний суд оцінив показання зазначених свідків не шляхом їх безпосереднього допиту чи прослуховування аудіозапису судового засідання у місцевому суді, а обмежився аналізом їх викладу в апеляційній скарзі захисника.
Вказує на неправильну кваліфікацію судами дій ОСОБА_6 за ч. 4 ст. 185 КК як таємне викрадення чужого майна, оскільки, на думку захисника, дії засудженого необхідно оцінювати як тимчасове користування майном без умислу на його викрадення.
Стверджує, що дії засудженого були відкритими, відбулися у присутності свідків, які знали, що ОСОБА_6 поїхав на велосипеді додому, а тому не можуть розцінюватися як крадіжка.
Захисник зазначає, що ОСОБА_11 , залишивши велосипед біля ОСОБА_6 без будь-яких застережень, фактично передав його під нагляд останнього, що свідчить про наявність мовчазної згоди на користування велосипедом. 
На переконання захисника, висновок судів про приховування засудженим велосипеда ґрунтується на припущеннях, оскільки сам по собі факт того, що в нічний час ніхто не відчинив двері працівникам поліції та потерпілій, не свідчить про умисне приховування майна.
Позиції учасників судового провадження 
У судовому засіданні прокурор ОСОБА_5 , надавши відповідні пояснення, заперечила проти задоволення касаційної скарги захисника.
Мотиви Суду 
Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, викладені в касаційній скарзі захисника, Суд дійшов висновку, що ця скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.
За частиною 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Згідно з ч. 1 цієї статті суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції, як визначено ст. 438 КПК, є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Частиною 1 ст. 412 КПК передбачено, що істотними є такі порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Зі змісту ст. 370 КПК, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
З огляду на завдання та загальні засади кримінального провадження, визначені у статтях 2, 7 КПК, функція апеляційного суду полягає в об`єктивному, неупередженому перегляді вироків та ухвал суду першої інстанції, справедливому вирішенні поданих апеляційних скарг із додержанням усіх вимог чинного законодавства.
За приписами статей 370, 419 КПК в ухвалі апеляційного суду мають бути наведені належні й достатні мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив під час постановлення ухвали, та положення закону, яким він керувався. Судове рішення повинно бути ухвалене судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК.
Під час залишення апеляційної скарги без задоволення в ухвалі апеляційного суду мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
Тож закон вимагає від суду проаналізувати всі доводи, викладені в апеляційній скарзі, та надати на них мотивовані відповіді. Недотримання цих положень є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, яке згідно зі ст. 438 КПК є підставою для скасування судового рішення.
Однак суд апеляційної інстанції під час розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_6 вказаних вимог не дотримався.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_6 заперечував свою винуватість у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення. Стверджував, що не мав умислу на крадіжку, а забрав велосипед додому лише тому, що переживав за його збереження, оскільки власник залишив його ввечері на дорозі. Зазначав, що поставив велосипед у гараж, який не замкнув, та мав намір уранці повернути його ОСОБА_11 .
Місцевий суд, установивши фактичні обставини та проаналізувавши досліджені докази, дійшов висновку про винуватість ОСОБА_6 у таємному викраденні чужого майна, вчиненому повторно в умовах воєнного стану, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК.
Не погодившись із вироком місцевого суду, зокрема, захисник ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просив скасувати цей вирок і закрити кримінальне провадження стосовно ОСОБА_6 на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК у зв`язку з тим, що не встановлено достатніх доказів для доведення його винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК, і вичерпано можливості їх отримати.
В апеляційній скарзі захисник наголошував на неправильній кваліфікації дій ОСОБА_6 за ч. 4 ст. 185 КК та стверджував, що в його діях мало місце «вимушене тимчасове запозичення» велосипеда без умислу на обернення чужого майна на свою користь. Захисник також посилався на показання свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які, на його переконання, мали істотне значення для правильного вирішення кримінального провадження, однак місцевий суд належно їх не проаналізував і не оцінив.
Апеляційний суд, переглядаючи кримінальне провадження стосовно ОСОБА_6 погодився з висновками місцевого суду та визнав їх обґрунтованими і вмотивованими.
Так, відхиляючи доводи захисника, суд апеляційної інстанції зазначив, що винуватість ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК, доведено поза розумним сумнівом.
До того ж апеляційний суд установив, що місцевий суд допитав свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , однак у вироку не послався на їхні показання та не надав їм оцінки. Проаналізувавши зміст показань цих свідків, наведений захисником в апеляційній скарзі, апеляційний суд дійшов висновку, що вони не спростовують обвинувачення, визнаного місцевим судом доведеним. Водночас апеляційний суд зазначив, що не мав процесуальних підстав для повторного дослідження цих доказів, оскільки захисник в апеляційній скарзі не порушував питання про повторний допит ОСОБА_10 та ОСОБА_9 і відповідного клопотання під час апеляційного розгляду не заявляв. Крім того, суд установив, що свідок ОСОБА_9 помер, що унеможливлювало його безпосередній допит у суді апеляційної інстанції.
Верховний Суд не може погодитися з такими висновками апеляційного суду з огляду на таке. 
Згідно зі ст. 23 КПК суд досліджує докази безпосередньо.
Ця засада кримінального судочинства має значення для повного з`ясування обставин кримінального провадження та його об`єктивного вирішення. Безпосередність сприйняття доказів дає змогу суду належним чином дослідити
і перевірити їх (як кожний доказ окремо, так і у взаємозв`язку з іншими доказами), здійснити їх оцінку за критеріями, визначеними в ч. 1 ст. 94 КПК,
та сформувати повне й об`єктивне уявлення про фактичні обставини конкретного кримінального провадження.
Верховний Суд неодноразово наголошував, що суд апеляційної інстанції фактично виступає останньою інстанцією, яка надає можливість сторонам перевірити повноту судового розгляду та правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження судом першої інстанції (ч. 1 ст. 409 КПК), і це покладає на апеляційний суд певний обов`язок щодо дослідження й оцінки доказів, але з урахуванням особливостей, передбачених ст. 404 КПК. 
Доводи апеляційної скарги з посиланням на допущені судом першої інстанції істотні порушення вимог КПК, неповне дослідження доказів, ненадання цим судом належної оцінки наявним у матеріалах кримінального провадження доказам як кожному окремо, так і в їх сукупності, на підтвердження чи спростування винуватості особи у пред`явленому обвинуваченні, невідповідність висновків місцевого суду фактичним обставинам кримінального провадження, за своїм змістом є адресованим апеляційному суду зверненням про повторне дослідження обставин справи. 
Верховний Суд неодноразово висловлював позицію, згідно з якою відсутність клопотань сторін про повторне дослідження доказів не виключає право апеляційного суду безпосередньо дослідити докази, керуючись загальними засадами кримінального провадження (див. наприклад постанову Верховного Суду від 01 серпня 2022 року (справа № 640/7928/17, провадження № 51-3413км21).
Як убачається з вироку, місцевий суд, безпосередньо допитавши свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , не виклав у рішенні змісту їхніх показань і не надав їм жодної оцінки.
Суд апеляційної інстанції, виявивши цей недолік, не усунув його у спосіб, передбачений кримінальним процесуальним законом, не дослідив показань зазначених свідків, а надав їм власну оцінку, ґрунтуючись виключно на наведеному захисником викладі їхніх показань в апеляційній скарзі.
Обґрунтовуючи такий підхід, апеляційний суд послався на те, що захисник не заявляв клопотання про повторний допит свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , а тому суд не мав процесуальних підстав для повторного дослідження їх показань.
Отже, апеляційний суд, з одного боку, вказав на відсутність процесуальних підстав для повторного дослідження показань свідків, а з іншого - по суті здійснив їх оцінку та дійшов висновку, що вони не спростовують висновків місцевого суду, хоча сама лише відсутність клопотання про повторне дослідження доказів не наділяла повноваженнями суд оцінювати такі докази на підставі викладу, наведеного захисником в апеляційній скарзі, замість їх безпосереднього дослідження у встановленому законом порядку.
Неможливість повторного допиту свідка ОСОБА_9 у зв`язку з його смертю не надавала апеляційному суду права оцінювати його показання лише на підставі їх переказу стороною захисту, не зважаючи на можливість перевірити зміст цих показань шляхом відтворення технічного запису судового засідання місцевого суду.
Водночас в ухвалі не наведено обставин, які унеможливлювали б повторний допит свідка ОСОБА_10 .
Згідно з доводами сторони захисту показання свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_9 стосувалися обставин заволодіння велосипедом, подальшої поведінки ОСОБА_6 та його наміру повернути майно власнику.
Отже, ці відомості мали значення для перевірки доводів сторони захисту щодо умислу ОСОБА_6 , як обов`язкової ознаки суб`єктивної сторони інкримінованого йому кримінального правопорушення.
Тому показання цих свідків не могли бути відхилені без їх належної перевірки та мотивованої оцінки в сукупності з іншими доказами.
Ці питання стосуються правильного встановлення фактичних обставин кримінального провадження і потребують дослідження та аналізу доказів у справі.
Беручи до уваги визначені у ст. 433 КПК особливості касаційного розгляду за якими суд касаційної інстанції не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, Верховний Суд позбавлений можливості самостійно усунути вказані порушення. Тому наведені обставини має перевірити саме суд апеляційної інстанції, який є судом факту.
Таким чином, апеляційний суд не вмотивував свого рішення, дійшов передчасного висновку про обґрунтованість вироку місцевого суду, не зазначив переконливих мотивів відхилення доводів апеляційної скарги сторони захисту, а тому постановлене за результатом такої процедури судове рішення не можна вважати таким, що відповідає вимогам статей 370, 419 КПК. 
Ураховуючи наведені істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили апеляційному суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, а також зважаючи на недопустимість вирішення наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення та про перевагу одних доказів над іншими, колегія суддів дійшла висновку, що ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції.
Під час нового розгляду апеляційному суду необхідно врахувати наведене, ретельно перевірити доводи апеляційної скарги сторони захисту, за наявності для цього підстав повторно дослідити докази та ухвалити законне, обґрунтоване і вмотивоване судове рішення, яке відповідатиме вимогам кримінального процесуального закону.
Водночас, під час нового розгляду, за наявності доводів сторони захисту щодо невиконання судом першої інстанції вимог ст. 345 КПК у частині повідомлення обвинуваченого про його права та обов`язки, апеляційному суду необхідно з`ясувати, яких саме процесуальних прав стосуються ці доводи, перевірити їх обґрунтованість, установити чи вплинули можливі недоліки в роз`ясненні цих прав на здатність ОСОБА_6 їх реалізувати та надати цим обставинам належну правову оцінку. У разі встановлення таких недоліків апеляційному суду, з урахуванням його повноважень як суду факту і права, належить забезпечити стороні захисту реальну можливість ефективно реалізувати відповідні процесуальні права під час апеляційного розгляду на засадах змагальності.
За таких обставин, касаційна скарга захисника ОСОБА_7 підлягає частковому задоволенню, а ухвала апеляційного суду стосовно ОСОБА_6 - скасуванню з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 задовольнити частково.
Ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 18 грудня 2025 року стосовно ОСОБА_6 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3