ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2026 року	м. Львів	Справа № 914/2032/25	

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Желік М.Б.
суддів Галушко Н.А.
Орищин Г.В.
за участю секретаря судового засідання Гуньки О.П. 
розглянувши матеріали апеляційної скарги Заступника керівника Волинської обласної прокуратури від 13.01.2026 (вх. №01-05/141/26 від 14.01.2026)
на рішення Господарського суду Львівської області від 18.12.2025 (повне рішення складено 15.12.2025, суддя Березяк Н.Є., повний текст складено 29.12.2025)
у справі №914/2032/25
за позовом: Заступника керівника Луцької окружної прокуратури в інтересах держави в особі позивача: Управління інфраструктури Волинської обласної державної адміністрації, м. Луцьк
до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю “Інвестиційна будівельна компанія “Львівміськбуд”, м. Львів,
про: стягнення коштів у розмірі 680 615,82 грн

за участю представників сторін:
прокурор Цинайко Н.І. 
інші учасники: не з`явилися. 

Учаснику процесу роз`яснено права та обов`язки, передбачені ст.ст. 35, 42, 46 Господарського процесуального кодексу України.
Відповідно до ст.222 Господарського процесуального кодексу України фіксування судового засідання здійснюється технічними засобами.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Львівської області від 18.12.2025 у справі №914/2032/25 в задоволенні позову відмовлено. 
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, скаржник звернувся до Західного апеляційного господарського суду зі скаргою, в якій просить відкрити апеляційне провадження, скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 18.12.2025 у справі №914/2032/25 та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги Луцької окружної прокуратури задоволити в повному обсязі.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.01.2026 справу розподілено колегії суддів Західного апеляційного господарського суду у складі: Желік М.Б. - головуючий суддя, члени колегії судді – Орищин Г.В., Галушко Н.А.
Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 19.01.2026 апеляційну скаргу Заступника керівника Волинської обласної прокуратури у справі №914/2032/25 залишено без руху, встановлено скаржнику строк протягом 10 днів з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху для усунення встановлених при поданні апеляційної скарги недоліків, а саме: для надання суду доказів сплати судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 2450,21 грн.
26.01.2026 скаржник подав суду заяву про усунення недоліків апеляційної скарги до якої додано платіжну інструкцію про сплату судового збору.
Зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України в розмірі 2450,21 грн. підтверджується випискою, сформованою в Автоматизованій системі документообігу суду 22.01.2026.
Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 02.02.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Заступника керівника Волинської обласної прокуратури від 13.01.2026 (вх. №01-05/141/26 від 14.01.2026) на рішення Господарського суду Львівської області від 18.12.2025 у справі №914/2032/25; призначено розгляд справи на 04.03.2026; встановлено строк для надання відзиву на апеляційну скаргу до 27.02.2026; витребувано матеріали справи №914/2032/25 у Господарського суду Львівської області.
27.02.2026 відповідач через систему “Електронний суд” подав відзив на апеляційну скаргу (вх. №01-04/1794/26), в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Львівської області від 18.12.2025 у справі №914/2032/25 без змін. Усі витрати пов`язані з розглядом справи просить покласти на позивача. 
04.03.2026 ухвалою Західного апеляційного господарського суду розгляд апеляційної скарги відкладено з підстав зазначеній у ній. 
20.04.2026 представник Управління інфраструктури Волинської обласної державної адміністрації подав через систему “Електронний суд” заяву (вх. № 01-04/3262/26) про розгляд справи за відсутності представника позивача за наявними матеріалами у справі.
Представник відповідача подав через систему “Електронний суд” 21.04.2026 клопотання (вх. №01-04/3321/26) про відкладення розгляду справи з огляду на перебування адвоката у відпустці за межами України, без долучення доказів на підтвердження неможливості забезпечити участі уповноваженого представника чи залучення іншого представника. 
В судове засідання 22.04.2026 прокурор участь забезпечив, надав пояснення щодо вимог та доводів апеляційної скарги та просив врахувати їх при прийнятті постанови. Інші сторони участі уповноважених представників не забезпечили, матеріали справи місять докази про їх належне повідомлення про час та місце розгляду справи в суді апеляційної інстанції. 
Відповідно до ст.269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Розглянувши апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, взявши до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, враховуючи наведені представниками сторін доводи, колегія суддів дійшла висновку про те, що вимоги апеляційної скарги не підлягають до задоволення, а оскаржене рішення скасуванню, з огляду на наступне.

Розгляд справи в суді першої інстанції. Короткий зміст вимог та рішення суду першої інстанції.

Керівник Луцької окружної прокуратури звернувся до Господарського суду Львівської області в інтересах держави в особі позивача Управління інфраструктури Волинської обласної державної адміністрації до Товариства з обмеженою відповідальністю “Інвестиційна будівельна компанія “Львівміськбуд” про стягнення коштів у розмірі 680 615,82 грн., а саме 397 514,84 грн пені, 238 000 грн – інфляційних втрат та 45 100,98 грн – 3% річних, з підстав неналежного виконання умов договору підряду в частині користування відповідачем авансом після спливу встановленого договором строку на його використання. 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог місцевий господарський суд виснував наступне:
- судом встановлено належні підстави для представництва прокурором інтересів держави в особі Управління інфраструктури Волинської обласної державної адміністрації, з огляду на не здійснення ним належним чином захисту інтересів держави та самостійного звернення до суду з позовом.
- за умовами укладеного між сторонами договору підрядник зобов`язується використати одержаний аванс на закупівлю будівельних матеріалів, виробів та конструкцій, необхідних для виконання робіт. Невикористана сума попередньої оплати повертається замовнику. Додатковою угодою до договору підряду сторони визначили, що підрядник зобов`язується використати одержаний аванс на придбання і постачання необхідних матеріалів, виробів та конструкцій, необхідних для виконання робіт. Тобто, сторони чітко визначили вимоги щодо використання одержаного авансу.
- видаткові накладні, що містяться в матеріалах справи та відображення в акті приймання виконаних будівельних робіт форми КБ-2в суми авансового платежу є належними та допустимими доказами, які підтверджують обставини використання відповідачем отриманого від позивача авансу в повному обсязі, протягом шестимісячного строку з моменту здійснення таких платежів позивачем.
- з огляду на що, суд виснував про дотримання відповідачем встановлених пунктом 6.1. договору строків та порядку щодо підтвердження замовнику обставин використання перерахованого авансу, що й підтверджує факт використання ним суми авансу.
- беручи до уваги факт використання усієї суми авансових платежів за цільовим призначенням шляхом оплати вартості будівельних матеріалів, необхідних для виконання підрядних робіт за договором підряду, наявність належних доказів такого використання в межах строку передбаченого договором, вимога прокурора про стягнення штрафних санкцій та інфляційних втрат є необґрунтованою та такою, що не підлягає до задоволення. У зв`язку з відмовою у стягненні штрафних санкцій, підстави для їх зменшення на підставі поданого клопотання відповідача відсутні.
- позивач не подав доказів на спростування вірогідності доказів наданих відповідачем та не подав доказів, які б суд міг визнати більш вірогідними ніж ті, що наявні у матеріалах справи.

Узагальнені доводи апелянта, заперечення інших учасників. 

Не погоджуючись із висновками місцевого господарського суду заступник керівника Волинської обласної прокуратури подав апеляційну скаргу, в якій зазначає про невідповідність висновків суду встановленим обставинам справи, порушення норм процесуального права та невірне застосування норм матеріального права, з огляду на наступне:
- враховуючи той факт, що позивач і відповідач укладали договір у відповідності до приписів чинного законодавства у сфері закупівель за бюджетні кошти, вимога щодо повернення авансу є імперативною, від якої сторони не могли відступити.
- за умовами укладеного між сторонами договору відповідач був зобов`язаний не більш як за шість місяців використати одержані кошти у сумі 11500000 грн (платіжна інструкція від 17.04.2024 №191) до 21.10.2024, а у сумі 17000000 грн (платіжна інструкція від 21.05.2024 №282) – до 23.11.2024. Водночас, невикористаний аванс підлягав поверненню замовнику, чого в межах визначеного строку відповідачем не здійснено.
- скаржник зазначає, що повернення (зарахування) коштів – авансових платежів із дотриманням строків, які визначено у договорі, здійснювалося наступним чином: - за актом приймання виконаних будівельних робіт за жовтень 2024 (акт №1) у сумі 10277256,26 грн; - за актом приймання виконаних будівельних робіт за грудень 2024 (акт №2) у сумі 14495340,47 гривень.
- відповідно встановлено несвоєчасне виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором, в частині повернення невикористаних коштів – авансового платежу, сплаченого за платіжною інструкцією від 17.04.2024 №191, а саме за період 22.10.2024 у сумі 1222743,74 гривень, а також несвоєчасне виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором, в частині повернення невикористаних коштів – авансового платежу, сплаченого за платіжною інструкцією від 21.05.2024 №282.
- наведене і слугувало підставою для звернення прокурора з позовом до суду та стягнення із відповідача на користь позивача коштів у сумі 680615,82 грн, з яких 397514,84 грн пені, 238000 грн – інфляційних втрат та 45100,98 грн – 3% річних.
- належними і допустимими доказами використання підрядником одержаного авансу є підписані сторонами акт приймання виконаних будівельних робіт (форми №КБ-2в) і довідка про вартість виконаних будівельних робіт та витрати (форми №КБ-3). Зазначений усталений правовий висновок підтверджено в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.09.2022 у справі №913/703/20, а також в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 17.05.2018 у справі №910/13832/17, від 28.01.2025 у справі №916/506/23, а також від 24.04.2025 у справі №904/1306/24.
- із погоджених сторонами умов договору слідує, що підрядник повинен надавати замовнику підтвердні документи для того аби останній міг звітувати за попередню оплату в органах Державної казначейської служби України. Пунктом 6.2 договору сторони визначили, що приймання та оплата робіт за правочином здійснюється на підставі наступних документів: - актів приймання виконаних будівельних робіт (форма №КБ-2в); - актів на монтаж обладнання; - довідок про вартість виконаних (форма №КБ-3).
- суд першої інстанції не врахував, що надані відповідачем документи свідчать лише про придбання ним відповідних матеріалів (яких саме із наданих документів встановити не можливо), однак із них не вбачається, що підрядник використовував їх (матеріали) на виконання договору. З моменту придбання такі матеріали фактично були у власності підрядника, а відтак могли бути використані ним не лише на виконання договору, але і для виконання інших замовлень або могли бути відчужені. Відповідач не передавав придбані ним матеріали замовнику.

Заперечуючи доводи апеляційної скарги Товариство з обмеженою відповідальністю “Інвестиційна будівельна компанія “Львівміськбуд” надав відзив на апеляційну скаргу в якому зазначає, що
- судом встановлено, що у шестимісячний строк з моменту здійснення авансових платежів відповідач повністю використав авансові платежі в сумі 11 500 000,00 грн та в сумі 17 000 000,00 грн за цільовим призначенням шляхом оплати вартості будівельних матеріалів, необхідних для виконання підрядних робіт за договором підряду, та самих робіт, що підтверджується виписками з рахунку відповідача за відповідні періоди, з яких вбачається рух отриманих коштів і призначення платежу.
- окрім того, сума авансового платежу частково була відображена відповідачем, в актах приймання виконаних будівельних робіт форми КБ-2в за жовтень та грудень 2024 року. Заперечення щодо обсягів і якості виконаних робіт відсутні.
- з огляду на викладене видаткові накладні та відображення в акті приймання виконаних будівельних робіт форми КБ-2в суми авансового платежу є належними та допустимими доказами, які підтверджують обставини використання відповідачем отриманого від позивача авансу в повному обсязі протягом шестимісячного строку з моменту здійснення таких платежів.
- договір підряду не містить умови, за якою використання авансу у межах шести місяців повинно підтверджуватися виключно актами виконаних робіт форми КБ-2в, а отже, відсутність відповідних формальних актів у визначений строк не може вважатися порушенням грошового зобов`язання.
- сторонами визначено лише обов`язок використати кошти авансу за цільовим призначенням, який відповідач належним чином виконав, що підтверджується виписками з рахунків, а також відсутністю будь-яких належних доказів з боку позивача щодо зловживання чи нецільового використання коштів.
- прокурор ототожнює факт виконання підрядних робіт із фактом цільового використання отриманих коштів. Однак, згідно з умовами договору підряду від 09.04.2024 №151/24 та Постанови Кабінету Міністрів України від 27.12.2001 №1764 (яка регулює авансування в будівництві за бюджетні кошти), аванс надається саме для “придбання і постачання необхідних матеріалів, виробів та конструкцій, необхідних для виконання робіт”. 
- банківські виписки та платіжні доручення, які дослідив суд першої інстанції, є прямими доказами того, що кошти, отримані як аванс, не залишилися на рахунку відповідача і не були витрачені на сторонні цілі, а були спрямовані постачальникам за матеріали, необхідні для будівництва військових інженерно-технічних і фортифікаційних споруд взводно-опорного пункту “Каменяр”.
- скаржник зазначає, що матеріали могли бути використані на інших об`єктах, однак це твердження є припущенням, яке не підкріплене жодним доказом. Навпаки, відповідач надав суду першої інстанції належні докази фактичного використання придбаних матеріалів саме на об`єкті за Договором, а саме: видаткові накладні та Акти приймання виконаних будівельних робіт (форми КБ-2в) за жовтень та грудень 2024 року, які підписані замовником без зауважень. У цих актах відображено використання матеріалів, закуплених за авансові кошти, що повністю нівелює доводи прокурора про їх можливе відчуження чи використання на інших об`єктах.
- також зазначає, що акт КБ-2в підтверджує вже завершений етап монтажу, тоді як банківська виписка підтверджує факт витрачання авансу на закупівлю, що і є предметом спору про “своєчасне використання авансу”. Твердження скаржника, що аванс вважається використаним виключно після підписання КБ-2в, суперечить самій суті авансування як інструменту попереднього фінансування витрат підрядника. Суд першої інстанції правомірно визнав банківські документи належними доказами цільового використання коштів у межах шестимісячного строку.
- релевантність висновків Верховного Суду залежить від змісту договірних умов та встановлених у кожній окремій справі обставин, і що за відмінних фактичних даних такі висновки не можуть бути механічно перенесені на інші правовідносини. Натомість, наведена у апеляційній скарзі практика Верховного Суду не є релевантною до цих правовідносин з огляду на встановлення в межах цієї справи інших фактичних обставин, а саме визначення інших умов договору підряду. 

Фактичні обставини справи вірно встановленні місцевим господарським судом.

09.04.2024 між Департаментом інфраструктури Волинської обласної державної адміністрації та Товариством з обмеженою відповідальністю “Інвестиційна будівельна компанія “Львівміськбуд” укладено договір підряду №151/24 на нове будівництво військових інженерно-технічних і фортифікаційних споруд взводно - опорного пункту “Каменяр” за умовами якого підрядник зобов`язується за завданням замовника на свій ризик виконати та здати йому в установлений договором строк закінчені роботи з будівництва вказаного об`єкта ,а замовник прийняти від підрядника закінчені роботи та оплатити їх. 
За умовами договору, а саме п.2.1., 2.2. договору договірна ціна на рік може бути змінена залежно від реального фінансування видатків. Договірна ціна робіт динамічна і може переглядатися сторонами в межах вартості договору , враховуючи вимоги державних будівельних норм, нормативних та регуляторних документів України. 
За умовами договору (п. 6.1 договору у первинній редакції), замовник може здійснювати попередню оплату (виплату авансу) у розмірі до 70 відсотків вартості робіт за договором на строк не більш як шість місяців.
Підрядник зобов`язується використати одержаний аванс на закупівлю будівельних матеріалів, виробів та конструкцій, необхідних для виконання робіт. Невикористана сума попередньої оплати повертається замовнику. У разі надання авансу замовник після виставлення рахунку підряднику проводить оплату авансу.
Додатковою угодою від 17.05.2024 №1, сторонами правочину внесено зміни до абз. 3 підп. 6.1 п. 6 договору, а саме викладено його в новій редакції: “Підрядник зобов`язується використати одержаний аванс на придбання і постачання необхідних матеріалів, виробів та конструкцій, необхідних для виконання робіт. Невикористана сума попередньої оплати повертається замовнику. У разі надання авансу замовник після виставлення рахунку підряднику проводить оплату авансу”.
У відповідності до п. 12.5 договору, при неповерненні по закінченню терміну, визначеного в п. 6.1 договору, невикористаного авансу підрядник сплачує замовнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, за кожен день прострочення.
Позивач перерахував відповідачу аванс на загальну суму 28 500 000 грн (69,9 відсотків від усієї вартості робіт за договором), що підтверджується наступними документами:
- платіжна інструкція від 17.04.2024 №191 на суму 11 500 000 грн, кошти за якою оплачено 20.04.2024;
- платіжна інструкція від 21.05.2024 № 282 на суму 17 000 000 грн, кошти за якою оплачено 22.05.2024.
Враховуючи дати здійснення авансових платежів та положення пунктів 6.1, 12.5 договору, підрядник повинен був використати або ж повернути на користь замовника кошти (авансові платежі на загальну суму 28 500 000 грн) не більш як шість місяців з моменту їх отримання.
З урахуванням вищенаведеного і умов договору (п. 6.1), відповідач був зобов`язаний не більш як за шість місяців використати одержані кошти у сумі 11 500 000 грн (платіжна інструкція від 17.04.2024 №191) до 21.10.2024, а у сумі 17 000 000 грн (платіжна інструкція від 21.05.2024 №282) – до 23.11.2024.
Водночас, невикористаний аванс підлягав поверненню замовнику. 
Повернення (зарахування) коштів – авансових платежів із дотриманням строків, які визначено у договорі, здійснювалося наступним чином:
- за актом приймання виконаних будівельних робіт за жовтень 2024 (акт №1) у сумі 10 277 256,26 грн;
- за актом приймання виконаних будівельних робіт за грудень 2024 (акт №2) у сумі 14 495 340,47 гривень.
Прокурор зазначає про несвоєчасне виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором, в частині повернення невикористаних коштів – авансового платежу, сплаченого за платіжною інструкцією від 17.04.2024 №191, а саме за період 22.10.2024 у сумі 1 222 743,74 гривень, та про несвоєчасне виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором, в частині повернення невикористаних коштів – авансового платежу, сплаченого за платіжною інструкцією від 21.05.2024 №282.
У зв`язку із цим, прокурор вбачає ознаки неповернення та, як наслідок, безпідставне користування приватним контрагентом грошовими коштами, отриманими за умовами договору, що очевидно свідчить про порушення майнових інтересів держави у бюджетній сфері, що слугувало підставо для звернення до суду з відповідним позовом. 
Матеріали справи містять виписки з рахунку відповідача за період з 21.05.2024 по 25.11.2024.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції. 

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (п.1 ч.2 ст.11 ЦК України).
Правочином є дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків (ст.202 ЦК України).
Дії як юридичні факти мають вольовий характер і можуть бути правомірними та неправомірними. Правочини належать до правомірних дій, спрямованих на досягнення правового результату.
Згідно зі ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Частина 1 ст.173 ГК України (що підлягає до застосування до правовідносин сторін враховуючи дату їх виникнення та виконання) передбачає, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько -господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
Згідно зі ст.628 ЦК УКраїни зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до ч.1 ст.837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу.
Згідно з положеннями ст.854 ЦК України договором підряду може бути передбачена попередня оплата виконаної роботи або окремих її етапів.
Відповідно до частин 1, 2 ст.538 ЦК України виконання свого обов`язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов`язку, є зустрічним виконанням зобов`язання. При зустрічному виконанні зобов`язання сторони повинні виконувати свої обов`язки одночасно, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства, не випливає із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту.
Відповідно до ч.1 ст.193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
Вказана норма кореспондується з положеннями статей 525, 526 ЦК України.
Згідно зі ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Аванс (попередня оплата) - це грошова сума, яка не забезпечує виконання договору, а є сумою, що перераховується згідно з договором наперед, у рахунок майбутніх розрахунків, зокрема, за товар який має бути поставлений, за роботи, які мають бути виконані. При цьому аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила, у випадку невиконання зобов`язання, за яким передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі №918/631/19, постанова Верховного Суду від 21.02.2018 у справі №910/12382/17).
Тобто повернення авансу замовнику у повному обсязі можливе у випадку повного невиконання підрядником/виконавцем своїх зобов`язань за договором.
Відповідно до положень частин 2-3 ст.6 ЦК сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.
Як встановлено ст.526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно ст.610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Як встановлено судом, позивач перерахував відповідачу аванс на загальну суму 28 500 000 грн, на підставі платіжної інструкції від 17.04.2024 №191 на суму 11 500 000 грн. (кошти за якою оплачено 20.04.2024) та платіжною інструкцією від 21.05.2024 №282 на суму 17 000 000 грн. (кошти за якою оплачено 22.05.2024).
Відповідно до умов п. 6.1 договору підряду на будівництво фортифікаційних споруд № 151/24 від 09.04.2024 замовник може здійснювати попередню оплату (виплату авансу) у розмірі до 70 відсотків вартості робіт за договором на строк не більш як 6 (шість) місяців. Підрядник зобов`язується використати одержаний аванс на закупівлю будівельних матеріалів, виробів та конструкцій, необхідних для виконання робіт. Невикористана сума попередньої оплати повертається замовнику. У разі надання авансу замовник після виставлення рахунку підряднику проводить оплату авансу.
Додатковою угодою від 17.05.2024 №1, сторонами правочину внесено зміни до абз. 3 підп. 6.1 п. 6 договору, а саме: викладено його в новій редакції: “Підрядник зобов`язується використати одержаний аванс на придбання і постачання необхідних матеріалів, виробів та конструкцій, необхідних для виконання робіт. Невикористана сума попередньої оплати повертається замовнику. У разі надання авансу замовник після виставлення рахунку підряднику проводить оплату авансу”.
Відповідно до п. 12.5. договору підряду на будівництво фортифікаційних споруд № 151/24 від 09.04.2024 при неповерненні по закінченню терміну, визначеного в пункті 6.1 договору, невикористаного авансу підрядник сплачує замовнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, за кожний день прострочення.
Достатньою підставою для застосування такого виду відповідальністю за цим договором є одночасна наявність двох факторів: невикористання суми авансу (тобто не спрямування її на оплату закупівлі товарів, робіт та послуг, необхідних для виконання обов`язків за договором) та таке невикористання авансу у строки, передбачені умовами договору. За відсутності одного із цих факторів така відповідальність не наступає.
Колегія суддів зазначає, що умовами укладеного між сторонами договору підряду на будівництво фортифікаційних споруд № 151/24 від 09.04.2024 з врахуванням додаткової угоди № 1 від 17.05.2024 сторонами не визначено виключного способу документального підтвердження використання авансу та не обмежено відповідача у виборі належних і допустимих засобів доказування використання коштів на закупівлю матеріалів.
Натомість, матеріали справи містять виписки з рахунку відповідача за відповідні періоди, з яких вбачається рух отриманих коштів і їх призначення, що відповідає цільовому призначенню використання коштів виплаченого авансу відповідно до положень абз. 3 підп. 6.1 п. 6 договору.
Окрім того, як вірно зазначено місцевим господарським судом, сума авансового платежу частково була відображена відповідачем і в актах приймання виконаних будівельних робіт форми КБ-2в за жовтень та грудень 2024 року. Заперечення щодо обсягів і якості виконаних робіт відсутні.
З огляду на що вірними є висновки щодо повного використання відповідачем у встановлений договір строк авансових платежів в сумі 11 500 000 грн. та в сумі 17 000 000 грн. за цільовим призначенням шляхом оплати вартості будівельних матеріалів, необхідних для виконання підрядних робіт за Договором підряду, та самих робіт, що виключає підстави для застосування до нього відповідальності визначеної умовами п. 12.5. договору.

Щодо неврахування місцевим господарським судом висновків Верховного Суду викладених у справах № 910/13832/17, №916/506/23, № 910/23196/17 та №904/1306/24.
Згідно правових позицій Великої Палати Верховного Суду викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. 
Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими. Процесуальний закон у визначених випадках передбачає необхідність оцінювання правовідносин на предмет подібності. З цією метою суд насамперед має визначити, які правовідносини є спірними, після чого застосувати змістовий критерій порівняння, а за необхідності - також суб`єктний і об`єктний критерії. 
З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків сторін спору) є основним, а два інші - додатковими. Суб`єктний і об`єктний критерії матимуть значення у випадках, якщо для застосування норми права, яка поширюється на спірні правовідносини, необхідним є специфічний суб`єктний склад цих правовідносин або їх специфічний об`єкт. Самі по собі предмет позову та сторони справи можуть не допомогти встановити подібність правовідносин за жодним із критеріїв. Не завжди обраний позивачем спосіб захисту є належним й ефективним. Тому формулювання предмета позову може не вказати на зміст і об`єкт спірних правовідносин. Крім того, сторонами справи не завжди є сторони спору (наприклад, коли позивач або відповідач неналежний). Тому порівняння сторін справи не обов`язково дозволить оцінити подібність правовідносин за суб`єктами спірних правовідносин. 
Оцінюючи доводи скаржника щодо неврахування місцевим господарським судом правових позицій Верховного Суду у подібних правовідносинах слід зазначити, що зазначені правові висновки Верховного суду у справах зазначених скаржником не є релевантними до даних правовідносин, з огляду на відмінні фактичні обставини. 
Так, у справі № 913/703/20 Верховний Суд виходив із того, що сторонами договору безпосередньо в його тексті (п. 4.4) було чітко та вичерпно визначено перелік документів, якими підтверджується використання авансового платежу (акти форми КБ-2в та довідки форми КБ-3), що мало визначальне значення для правової оцінки спірних відносин. 
Аналогічний підхід відображено у постанові Верховного Суду від 07.12.2018 у справі № 910/23196/17, в якій колегія суддів погодилася з висновком про повернення авансу з огляду на те, що відповідач не підтвердив його використання у спосіб, прямо передбачений конкретними умовами договору (пп. 4.1, 4.2), які зобов`язували надати форму № КБ-3 та акт № КБ-2в з відомістю ресурсів. 
В обох випадках вирішальним було саме недотримання сторонами погодженого договором виключного способу звітування та повна відсутність належних доказів використання коштів і відомостей щодо долі придбаних матеріалів. 
Судова колегія зазначає і про відмінні фактичні обставини у справах № 910/13832/17, № 916/506/23 та № 904/1306/24, відповідно відсутність підстав для врахування зазначених позицій при вирішенні цієї справи. 
Натомість, в межах цієї справи Договір підряду від 09.04.2024 №151/24 не містить умов щодо виключного способу документального підтвердження використання авансу та не обмежує відповідача у виборі належних і допустимих засобів доказування використання коштів на закупівлю матеріалів; при цьому суд першої інстанції дослідив банківські виписки, які підтверджують реальний рух грошових коштів та їх спрямування на придбання будівельних матеріалів для виконання робіт.
Підсумовуючи зазначене, колегія суддів зазначає, що висновки місцевого господарського суду не суперечать висновкам Верховного Суду викладених у постановах по справах на неврахування яких посилається скаржник, більше того зазначені у даних рішеннях висновки на думку суду є не релевантними до правовідносин у даній справі, з огляду на встановленні в межах цієї справи відмінні фактичні обставини, а відтак не можуть визнаватися підставою для скасування оскарженого рішення.

Щодо представництва інтересів держави прокурором.

За змістом частини 1 статті 2 Господарського процесуального кодексу України господарський суд порушує справи за позовними заявами, зокрема, прокурорів, які звертаються до господарського суду в інтересах держави.
Згідно із частиною 2 статті 2 Господарського процесуального кодексу України прокурор, який звертається до господарського суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до господарського суду прокурор зазначає про це в позовній заяві.
Відповідно до частин 1, 2 статті 29 Господарського процесуального кодексу України прокурор бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, порушену за позовом інших осіб, на будь-якій стадії її розгляду для представництва інтересів громадянина або держави. З метою вступу у справу прокурор може подати апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд рішення Верховним Судом України, про перегляд рішення за нововиявленими обставинами або повідомити суд і взяти участь у розгляді справи, порушеної за позовом інших осіб. При цьому прокурор для представництва інтересів громадянина або держави в господарському суді (незалежно від форми, в якій здійснюється представництво) повинен обґрунтувати наявність підстав для здійснення такого представництва, передбачених частинами 2 або 3 статті 25 Закону України “Про прокуратуру”. Невиконання прокурором вимог щодо надання господарському суду обґрунтування наявності підстав для здійснення представництва інтересів громадянина або держави в господарському суді має наслідком повернення поданої ним позовної заяви (заяви, скарги) у порядку, встановленому статтею 63 цього Кодексу.
У разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави, в якій зазначено про відсутність органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, або про відсутність у такого органу повноважень щодо звернення до господарського суду, прокурор набуває статусу позивача. З метою вирішення питання щодо наявності підстав для ініціювання перегляду судових рішень у справі, розглянутій без участі прокурора, вступу в розгляд справи за позовом іншої особи прокурор має право знайомитися з матеріалами справи в суді, робити виписки з неї, отримувати копії документів, що знаходяться у справі.
У випадку, коли держава вступає в цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема цивільних, правовідносинах. Тому у відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах. Подібні висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц, від 06.07.2021 у справі № 911/2169/20, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц.
У судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через її відповідний орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах Тобто під час розгляду справи в суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган. Подібні висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц, від 27.02.2019 у справі № 761/3884/18.
Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина 2 статті 19 Конституції України).
Прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виняткових випадках і в порядку, що визначені законом (пункт 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України).
Правові засади організації і діяльності прокуратури України визначені у Законі України “Про прокуратуру”, відповідно до частини 3 статті 23 Законі України “Про прокуратуру” прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною 4 цієї статті.
Згідно із частиною 4 статті 23 Законі України “Про прокуратуру” наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді.
Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.
Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.
Виключно з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, прокурор має право отримувати інформацію, яка на законних підставах належить цьому суб`єкту, витребовувати та отримувати від нього матеріали та їх копії.
Отже, прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави в разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежно здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах. Подібний висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц, від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18.
У справі, яка розглядається, прокурором інформовано позивача про наявні порушення вимог законодавства листом від 21.05.2025 №53-3805вих-25, а також про ініціювання пред`явлення позову листом від 10.06.2025 № 53-4331вих-25.
Управління інфраструктури Волинської обласної державної адміністрації проти подання прокурором позову в його інтересах не заперечував та не висловлював ініціативи щодо звернення до суду, про наміри самостійно звернутися з позовом чи ініціювати проведення перевірки щодо виявлених прокуратурою фактів не заявив, інформуючи про обмеженість у виділенні коштів на сплату судового збору, що виключає можливість самостійного звернення до суду.
При вирішенні цього питання судова колегія погоджуючись із висновками місцевого господарського суду зазначає, що прокурор не зобов`язаний встановлювати причини, за яких позивач не здійснює захист відповідних прав та інтересів (аналогічна правова позиція наведена у постанові Верховного Суду від 16.04.2019 у справі № 910/3486/18). 
Спростовуючи доводи скаржника, також зазначає, що у межах цієї справи підставою для представництва інтересів держави прокурором було не відсутність можливості сплатити судовий збір за звернення до суду уповноваженим органом, а саме те, що позивач, попри свою обізнаність, не відреагував упродовж розумного строку на наявні порушення інтересів держави, та не висловлював ініціативи щодо самостійного звернення до суду за захистом охоронюваних інтересів.
Підсумовуючи зазначене, в межах цієї справи прокурор належним чином обґрунтував своє право на представництво, оскільки уповноважений орган – Управління інфраструктури Волинської обласної військової адміністрації, не здійснює належним чином захист інтересів держави та самостійно до суду з позовом не звернувся.

Загальні висновки суду апеляційної інстанції.

В порядку положень ч.1 ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції керується висновками, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі “Проніна проти України” (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, Європейський суд з прав людини у цьому рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. 
Зважаючи на те, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження, беручи до уваги межі перегляду оскаржуваного рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що вимоги апеляційної скарги не підлягають до задоволення, а оскаржене рішення Господарського суду Львівської області від 18.12.2025 у справі №914/2032/25 скасуванню.

Щодо розподілу судових витрат.

Відповідно до ч.1 ст.129 ГПК України судовий збір покладається: 1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; 2) у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
За результатами розгляду справи судова колегія виснує про наявність підстав для покладення судового збору на скаржника. 
Керуючись ст.ст.86, 129, 269, 270, 275, 276, 282 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ:

1. В задоволенні вимог апеляційної скарги Заступника керівника Волинської обласної прокуратури від 13.01.2026 (вх. №01-05/141/26 від 14.01.2026) – відмовити.
2. Рішення Господарського суду Львівської області від 18.12.2025 у справі №914/2032/25 – залишити без змін.
3. Судовий збір покласти на скаржника.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили та не підлягає оскарженню.
Матеріали справи повернути в місцевий господарський суд.
Повна постанова складена 04.05.2026

Головуючий суддя Желік М.Б.

суддя Галушко Н.А.

суддя Орищин Г.В.