Справа № 629/543/26
Номер провадження 2/629/674/26 
РIШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02.06.2026 року м.Лозова
Лозівський міськрайонний суд Харківської області в складі: головуючого-судді Мицик С.А., за участю секретаря судового засідання – Воєводіної О.В., позивача- ОСОБА_1 , представника відповідача – ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Харківобленерго», треті особи, які не заявлять самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про поділ особового рахунку,-
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до АТ «Харківобленерго», треті особи, які не заявлять самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про поділ особового рахунку. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що їй, її колишньому чоловіку ОСОБА_3 та його сину ОСОБА_4 на праві спільної часткової власності належить двокімнатна квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 48,5 кв.м. Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 11.09.2020 року між нею та ОСОБА_3 розірвано шлюб, в якому вони перебували з 30.04.2003 року. 18.11.2022 року заочним рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська встановлено порядок користування їхньою спільною квартирою, шляхом виділення їй у користування житлової кімнати площею 9,8 кв.м., а ОСОБА_3 та його сину ОСОБА_4 - житлової кімнати площею 19,2 кв.м. з балконом площею 1,8 Інші приміщення: передпокій площею 6,5 кв.м., кухня площею 9,2 кв.м., санвузол площею 2,8 кв.м. - залишені за рішенням суду в спільному користуванні всіх співвласників. Разом з цим, між нею та ОСОБА_3 , як співвласником вказаної квартири, відсутня згода щодо оплати житлово-комунальних послуг, зокрема, електроенергії, з урахуванням визначеного судом порядку користування квартирою, досягти якої не є можливим в добровільному, взаємному порядку шляхом укладення домовленості в усній чи письмовій формі. Заочним рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 05.11.2020 року, яке постановою Харківського апеляційного суду від 30.03.2021, року залишено без змін, зобов?язано ОСОБА_3 усунути перешкодити у здійсненні нею права користування вищевказаною спільною квартирою шляхом вселення та зобов`язання не чинити перешкодити в її користуванні. Зауважила, що з того часу по день подачі позовної заяви до суду, ОСОБА_3 постійно створює їй нестерпні умови для проживання в спільній квартирі за вказаною адресою, на будь-які домовленості щодо сплати комунальних послуг не йде, її прохання добровільно домовитися щодо оплати електроенергії ігнорує, або взагалі відмовляється від надання згоди. Наразі особовий рахунок на електроенергію за адресою: АДРЕСА_1 оформлений на ім?я ОСОБА_3 , який не дає свою згоду щодо вирішення питання оплати житлово-комунальних послуг, зокрема електроенергії. З метою вирішення цього питання, позивачка 15.12.2025 направила письмову заяву до АТ «Харківобленерго» з клопотанням про поділ особового рахунку на електроенергію за вказаною адресою, на окремі рахунки між нею та ОСОБА_3 . На вищевказане звернення Лозівським РРЕ АТ «Харківобленерго» листом від 30.12.2025 їй було відмовлено з посиланням на те, що вказана квартира не може бути поділена з виділенням її частки в натурі, а тому не може були зареєстрована як самостійний об?єкт нерухомого майна, що унеможливлює укладення окремих договорів на відкриття окремих особових рахунків. Також зауважено, що відповідно до ЦК України, у разі наявності співвласників за спільно частковим майном, укладання договору можливе лише за умови надання згоди усіх співвласників майна. Проте, вона не згодна з такою відповіддю відповідача, оскільки на законодавчому рівні визначено порядок та послідовність дій мешканців квартири у випадку відсутності між ними згоди щодо оплати житлово-комунальних та інших послуг, відповідно до якого передбачено процедуру та порядок поділу особових рахунків, навіть за відсутності технічної можливості виділити частку із спільної власності в натурі. Враховуючи викладене, просила зобов`язати АТ «Харківобленерго» поділити особовий рахунок на ім`я ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 , та відкрити два особових рахунка на ім`я ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , з урахуванням встановленого рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 18.11.2022 порядку користування квартирою та п.10 Правил користування приміщеннями житлових будинків (в редакції, затвердженій Постановою КМУ від 24.01.2006 № 45). 
У відповіді на відзив на позовну заяву (а.с.49-54) позивачка зазначила, що відповідач під час аргументування відзиву на позовну заяву зовсім не врахував та не взяв до уваги зазначену в позові Постанову КМУ в редакції від 24.01.2006р. N? 45, якою передбачені п.10 Правила користування приміщеннями житлових будинків, у пункті 10 яких передбачено, що мешканці квартири, в якій проживає два і більше співвласники, наймачі (орендарі): мають рівні права на користування підсобними приміщеннями і обладнанням; можуть обирати відповідальну за виконання встановлених правил особу; встановлюють за узгодженням порядок використання підсобних приміщень, а також черговість їх прибирання; розподіляють за узгодженням загальні витрати на оплату житлово-комунальних та інших послуг. У разі коли між мешканцями квартири відсутня згода щодо оплати житлово-комунальних та інших послуг плата розподіляється: за електроенергію при загальному лічильнику - пропорційно потужності побутового електричного обладнання кожного 
співвласника, наймача (орендаря); за газ, водопостачання та водовідведення, освітлення підсобних приміщень - за чисельністю членів сім`ї, що проживають у 
квартирі, та осіб, які проживають у квартирі більше ніж місяць; за послуги з централізованого опалення, утримання житлових будинків і споруд та прибудинкових територій - за встановленими тарифами відповідно до опалювальної та загальної площі приміщення, яким користується співвласник, наймач (орендар). Постанова КМУ має вищу юридичну силу порівняно з постановою НКРЕКП. У разі суперечності між постановою КМУ та актом міністерства чи іншого центрального органу виконавчої влади (яким є НКРЕКП), пріоритет мають норми Кабінету Міністрів. Отже враховуючи вищевикладене, відповідач повинен під час провадження своєї діяльності дотримуватись всіх нормативно-правових актів, а не тільки тих, що мають вузьку спеціалізацію, яка регулює лише його діяльність. Даний факт стосується саме таких випадків, коли споживачі, а саме співвласники спільного майна, зокрема квартири, не можуть в зв?язку зі складними відносинами між собою, домовитись про елементарні умови та правила співіснування в спільній власності та оплати за житлово - комунальні послуги. Подібна ситуація склалася і у позивачки з її колишнім чоловіком, з яким після розлучення неможливо досягти будь-якої згоди, зокрема щодо сплати за електроенергію. Зазначила, що відмовляючи їй в розподілі особового рахунку, відповідач не враховує ситуацію яка склалалася між ними як співвласниками. Керуючись лише вузькоспеціалізованими нормативно-правовими актами, та нехтуючи іншими, що мають вищу юридичну силу, зокрема Постановою Кабінету Міністрів України в редакції від 24.01.2006р. N? 45, відповідач діє односторонньо, не даючи можливість об?єктивно вирішити проблемне питання щодо сплати за електроенергію в тих випадках, коли досягти взаємної згоди щодо її оплати неможливо, чим порушує права інших співвласників, які мають також свою частку в праві на спільне майно. Натомість вищезгадана Постанова КМУ в редакції від 24.01.2006р. N? 45 є чинною та має обов?язковий характер для виконання всіма постачальниками комунальних послуг та передбачає процедуру розподілу плати за електроенергію при наявності загального лічильника, за відсутності спільної згоди всіх співвласників без виділу частки спільної власності в натурі та за відсутності технічної можливості її поділу чи виділу. Також зазначила, що відповідач, відмовляючи в її клопотанні про розподіл особового рахунку за електроенергію в квартирі за вищевказаною адресою, між позивачкою та ОСОБА_3 на два окремі рахунки, робить неможливим вирішення цього спірного питання, чим порушує її права як співвласника квартири, та змушує її звертатися до суду з метою вирішення цього питання та захисту її прав та інтересів.
Позивачка в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та надала пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві та у відповіді на відзив на позовну заяву. Крім того, пояснила, що до теперішнього часу особовий рахунок на електроенергію оформлений на ОСОБА_3 , який чинить їй перешкоди у користуванні електроенергією у квартирі, самовільно відключає світло, внаслідок чого розморожується холодильник та псуються її ліки, які вона зберігає у відділенні холодильника, оскільки є інсулінозалежною особою, тим самим ОСОБА_3 спричиняє їй не лише матеріальну шкоду, а й шкодить її здоров`ю. ОСОБА_3 відмовляється добровільно врегулювати це питання, та розподіл особових рахунків надасть можливість їй оплачувати за ті послуги, які були спожиті саме нею.
Представник відповідача надала відзив на позовну заяву(а.с. 91-94), в якому зазначено, що з 01.01.2019 року АТ "Харківобленерго" надає послуги з розподілу електричної енергії. Пунктом 4 Постанови НКРЕКП від 14.03.2018 N? 312 "Про затвердження Правил роздрібного ринку електричної енергії" зі змінами та доповненнями встановлено, що операторам системи розподілу (далі — ОСР) укласти договори про надання послуг з розподілу електричної енергії, які укладаються зі споживачем, з усіма споживачами, електроустановки яких приєднані на території діяльності ОСР. Приєднання до договору споживача про надання послуг з розподілу електричної енергії здійснюється на умовах діючого договору про користування або постачання електричної енергії. Однією з умов, коли Договір вважається укладеним є споживання будь-якого обсягу електричної енергії. Між АТ "Харківобленерго" та одним із співвласників ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 укладено договір споживача про надання послуг з розподілу електричної енергії N? 470022, який діє до теперішнього часу. Договір споживача про надання послуг з розподілу електричної енергії є публічним договором приєднання та укладається з урахуванням статей 633,634, 641, 642 ЦК України на основі типового договору. Частиною 3 ст. 358 ЦК України передбачено, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Заочним рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 18.11.2022 було встановлено порядок користування житловими приміщеннями у вищевказаній квартирі. Однак відповідно до цього рішення суду, поділу квартири в натурі не здійснено, а квартира не набула статусу окремих об?єктів нерухомого майна. У відповіді на заяву про поділ особового рахунку від 19.12.2025 р., що надійшла від ОСОБА_1 , Лозівський РРЕ АТ "Харківобленерго" надав роз?яснення про те, що встановлення порядку користування спільним майном не змінює правового режиму спільної власності та не є поділом об?єкта нерухомості або виділом частки в натурі, оскільки не призводить до утворення окремих самостійних об?єктів нерухомого майна, а отже унеможливлює укладення окремих договорів та відкриття окремих особових рахунків. З урахуванням положень п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12. 1995 р. N? 20 та правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 30.09.2024 р. у справі N? 462/722/22, та постанови від 12.12.2019 р. у справі N? 639/2184/16-ц, поділ особового рахунку з електроенергії можливий виключно за умови поділу об?єкта нерухомого майна в натурі. Якщо квартира не поділена фізично та технічно, то установка окремого вузла обліку для кожного співвласника неможлива, а отже немає підстав для укладення окремих договорів чи поділу рахунку. У письмових запереченнях на відповідь на відзив на позовну заяву представник відповідача зазначила, що основні умови діяльності учасників ринку електричної енергії та взаємовідносин між ними, відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України “Про ринок електричної енергії” визначаються нормативно-правовими актами, що регулюють впровадження цього Закону, зокрема: кодексом системи передачі, кодексом систем розподілу; кодексом комерційного обліку; правилами роздрібного ринку; іншими нормативно-правовими актами. Отже, діяльність оператора системи розподілу регулюється спеціальним законодавством, які саме і визначають порядок укладення договорів, встановлення вузлів обліку та відкриття особових рахунків. Поділ особового рахунку без створення окремої точки комерційного обліку суперечить вимогам зазначених нормативних актів. Однак, позивач помилково тлумачить положення Постанови КМУ № 45 від 24.01.2006 року, оскільки вона регулює порядок розподілу плати між співвласниками, але не покладає на оператора системи розподілу обов`язку створювати окремі особові рахунки у випадку відсутності технічної можливості та відсутності самостійних об`єктів споживання. АТ “Харківобленерго” діє у межах та спосіб, визначений законом, і не має права ігнорувати вимоги чинного законодавства в тому числі Правил роздрібного ринку електричної енергії, затверджених Постановою НКРЕКП від 14.03.2018 року № 312 (далі - Правила, ПРРЕЕ), Кодексу систем розподілу, затверджених Постановою НКРЕКП від 14.03.2018 року № 310 (далі - КСР) з огляду на конфлікт між співвласниками. Наголосила, що у зв`язку з відокремленням функції з розподілу електричної енергії від функції постачання електроенергії, що визначено положеннями Закону України “Про ринок електричної енергії”, з 01.01.2019 р. АТ “Харківобленерго” припинило діяльність з постачання електричної енергії та продовжує надавати послугу з розподілу електричної енергії”. Позивач фактично просить суд зобов`язати відповідача, на підставі Постанови КМУ в редакції від 24.01.2006 р. № 45, здійснити поділ особового рахунку у квартирі, яка є об`єктом спільної часткової власності, але розуміючи при цьому відсутність технічних можливостей виділу частки із спільної власності в натурі для оформлення та реєстрації самостійного об`єкту права власності. На роздрібному ринку електричної енергії споживання та використання електричної енергії здійснюється виключно за умови забезпечення розподілу електричної енергії на підставі договорів про розподіл. Відповідно, оператор системи здійснює розподіл електричної енергії в точку розподілу до електроустановок споживачів на підставі договорів про надання послуг з розподілу електричної енергії, що передбачено п. 1.2.1, п. 2.1.1. ПРРЕЕ. Не допускається розподіл (передача) електричної енергії до точки розподілу електроустановки споживача за відсутності діючого договору про надання послуг з розподілу (передачі) електричної енергії з таким споживачем, про що зазначено в п. 2.1.2 ПРРЕЕ. Позивач наголошує, що не зазначала про установку окремого вузла обліку електроенергії, знову ж таки, розуміючи відсутність такої технічної можливості. Однак на роздрібному ринку виробництво, передача, розподіл, постачання та споживання електричної енергії без розрахункових засобів комерційного обліку не допускається, що передбачено п. 2.3.1 Правил. Отже, відкриття окремого особового рахунку фактично означає укладення нового договору про надання послуг з розподілу електричної енергії з відповідним споживачем. Саме по собі відокремлення особового рахунку без укладення такого договору є неможливим. Кожна окрема точка розподілу електричної енергії підлягає обов`язковому обліку із застосуванням приладу комерційного обліку, встановленого відповідно до вимог законодавства. Також наголосила, що поділ особового рахунку є неможливим, оскільки відкриття нового особового рахунку означає створення нової точки комерційного обліку, обладнаної відповідним приладом обліку електричної енергії та можливе виключно за умови укладення договору про надання послуг з розподілу елекетричної енергії між оператором системи розподілу та споживачем. Відповідач вважає позовні вимоги позивача внутрішньо суперечливими та такими, що не узгоджуються з вимогами чинного законодавства. З одного боку, позивач наполягає на відкритті окремого особового рахунку на своє ім`я, що за своєю правово природою передбачає виникнення індивідуальних договірних відносин щодо розподілу та/або передачі електроенергії. З іншого боку, позивач не заявляє наміру укладати відповідний договір та не зазначає щодо встановлення окремого приладу обліку, розуміючи відсутність таких технічних можливостей для реалізації бажаного. Позивач фактично просить суд створити правовий механізм, який не передбачений законодавством: відкрити окремий особовий рахунок без укладання договору та без організації окремого комерційного обліку. Такий підхід суперечить принципам функціонування роздрібного ринку електричної енергії. Заявлені позовні вимоги позивача фактично зводяться до врегулювання особистих майнових непорозумінь між колишнім подружжям, що не належить до сфери повноважень оператора системи розподілу електричної енергії. Позивач намагається вирішити приватний конфлікт шляхом покладення відповідних обов`язків на оператора системи розподілу, який не є стороною таких правовідносин. Отже, відповідач не порушує права позивача, оскільки електропостачання об`єкта здійснюється відповідно до укладеного договору та технічних умов. Відмова у поділі особового рахунку зумовлена виключно відсутністю правових та технічних підстав. Неможливість досягнення згоди між співвласниками щодо розподілу витрат не покладає на відповідача зобов`язання порушувати вимоги спеціального законодавства. Враховуючи викладене, просила відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. В судовому засіданні представник відповідача заперечувала проти задоволення позову та надала пояснення, аналогічні викладеним у відзиві на позовну заяву та письмових запереченнях на відповідь на відзив на позовну заяву.
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_3 в судове засіданні не з`явився, про час та місце судового розгляду був повідомлений належним чином.
Відповідно до копії актового запису про смерть № 386 від 12.03.2026 третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_4 ,- помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 89-90).
Вислухавши пояснення позивачки та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
У частині першій статті 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Згідно ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до копій: свідоцтва про право власності на житло від 15 серпня 2006 року, виданого згідно розпорядження №319/1 від 15 серпня 2006 року; технічного паспорту, Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно Лозівського БТІ,- двокімнатна квартира загальною площею 48,5 кв.м, житловою площею 29,1 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 перебуває у спільній сумісній власності(а.с. 11-13, 16-22).
З копій Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний номер 222403913 (дата формування витягу 02.09.2020) та Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2158626663110 (дата формування витягу 06.05.2025) вбачається, що двокімнатна квартира загальною площею 48,5 кв.м, житловою площею 29,1 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 перебуває у спільній сумісний власності, дата, час державної реєстрації 31.08.2020 о 13:10:15(а.с. 14-15).
Суд не бере до уваги в якості доказу вищевказані Витяг та Інформацію, та вважає належним доказом дані, що містяться у відповіді № 2795779 від 27.05.2026 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно реєстраційний номер 2158626663110 (дата формування витягу 27.05.2026), з якого вбачається, що двокімнатна квартира загальною площею 48,5 кв.м, житловою площею 29,1 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 перебуває у спільній частковій власності, оскільки у цій відповіді зазначена дата реєстрації права власності 31.08.2020 о 16:10:15, тобто дата реєстрації внесена пізніше за часом, ніж у вищевказаних Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний номер 222403913 та Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
За таких обставин судом встановлено, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 перебуває у спільній частковій власності.
Заочним рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 05.11.2020 року у справі № 629/982/20 (залишеним без змін Постановою Харківського апеляційного суду від 30.03.2021) усунуто перешкоди у здійсненні ОСОБА_1 права користування квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом вселення до неї ОСОБА_1 та зобов`язання ОСОБА_3 не чинити перешкод позивачу в користуванні зазначеною квартирою(а.с.26-31).
Користування квартирою — це юридично закріплене право особи (власника або наймача) проживати в житловому приміщенні, користуватися комунальними послугами та законними зручностями. Це право регулюється Цивільним та Житловим кодексами України(який діяв на час спірних правовідносин).
Отже обов`язок ОСОБА_3 не чинити перешкод позивачу в користуванні спірною квартирою закріплено у вищевказаному заочному судовому рішенні від 05.11.2020 року у справі № 629/982/20, яке відповідно до ст. 129-1 Конституції України є обов`язковим до виконання.
Згідно копії довідки про реєстрацію місця проживання особи від 11.06.2020 № 3285 за відомостями відділу з питань реєстрації місця проживання фізичних осіб та ведення реєстру громади Лозівської міської ради місце проживання ОСОБА_1 зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.9). 
З копії рахунку № 18710/02/2026 за комунальні послуги за лютий 2026 року вбачається, що ОСОБА_1 є абонентом з особовим рахунком НОМЕР_1 комунальних послуг за адресою АДРЕСА_1 : з централізованого водопостачання та водовідведення, абон.обслуговування водопостачання та водовідведення; постачання теплової енергії, в т.ч. загальнобудинкові потреби на опалення, абон.обслуговування; послуг з управління побутовими відходами, абон.обслуговування; управління багатоквартирним будинком(а.с. 75). 
Заочним рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 жовтня 2022 року у справі №629/5778/21 встановлено порядок користування квартирою АДРЕСА_2 , виділивши у користування ОСОБА_1 житлову кімнату площею 9,8 кв.м., виділивши у користування відповідачам ОСОБА_3 та ОСОБА_4 житлову кімнату площею 19,2 кв.м. з балконом площею 1,8 кв.м.; приміщення - передпокій площею 6,5 кв.м., кухня площею 9,2 кв.м., санвузол площею 2,8 кв.м. - залишити в спільному користуванні співвласників(а.с.23-25). 
Позивачка зверталася до відповідача із заявою про поділ особового рахунку за електроенергію, оформленого на ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 , між нею та ОСОБА_3 -співвласниками зазначеної квартири, через відсутність спільної згоди в оплаті за спожиту електроенергію(а.с. 32-33).
30.12.2025 Лозівським РРЕ АТ «Харківобленерго» листом за вих. № 66РРЕ/43-2025 позивачці було роз`яснено, що раніше їй вже була надана відповідь з подібного питання(вих.від 02.04.2025 № 56РРЕ/42-447), та повторно повідомлено, що у наданих нею документах, а саме Заочному рішенні Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 18.10.2022 року судом встановлено порядок користування квартирою шляхом закріплення за співвласниками окремих житлових кімнат із залишенням передпокою, кухні, санвузла в спільному користуванні співвласників, що не є поділом квартири як об?єкта нерухомого майна. У такому випадку квартира залишається єдиним об?єктом спільної власності, окремі самостійні об?єкти нерухомого майна не утворюються, право власності на частини квартири в натурі не виникає та державній реєстрації не підлягає, що унеможливлює укладення окремих договорів та відкриття окремих особових рахунків. Отже, встановлення порядку користування спільним майном не змінює правового режиму спільної власності та не є поділом об?єкта нерухомості або виділом частки в натурі, оскільки не призводить до утворення окремих самостійних об?єктів нерухомого майна. Відповідно до вимог чинного законодавства у сфері електроенергетики, зокрема Правил роздрібного ринку електричної енергії, та умов укладеного договору про надання послуг з розподілу електричної енергії, (що укладений та є дійсним на даний час за вищевказаною адресою) поділ особового рахунку можливий виключно за наявності технічної можливості окремого комерційного обліку електричної енергії для кожного споживача. Наразі електроустановка квартири за адресою: АДРЕСА_1 , обладнана вузлом обліку електричної енергії, який відповідає вимогам Кодексу комерційного обліку, Закону України "Про метрологію та метрологічну діяльність" та іншим нормативно-правовим актам, що містять вимоги до таких засобів вимірювальної техніки, що передбачено п. 2.3.2 Правил. Відповідно до вимог Цивільного законодавства розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників(а.с.34, 97).
Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
За правилами частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 321 ЦК України установлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Згідно ст. 3 Закону України «Про основні засади житлової політики» (набрав чинності 15.02.2026) житлове законодавство ґрунтується на Конституції України та складається з цього Закону, інших актів законодавства України у сфері житлових відносин та міжнародних договорів України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Згідно п.3 ч.1 ст. 1 Закону України «Про основні засади житлової політики» житло - житловий будинок, квартира, кімната в гуртожитку, призначені для постійного або тимчасового проживання, житлове приміщення у нежитловій будівлі, призначене для тимчасового проживання, що відповідають вимогам до споживчої якості житла.
Відповідно до ч.3 ст. 7 вищевказаного Закону особи зобов`язані своєчасно оплачувати житлово-комунальні послуги, вносити орендну плату, виконувати зобов`язання за фінансово-кредитними механізмами підтримки будівництва, придбання та оренди житла. Відповідальність за порушення договірних зобов`язань, порядок звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення з житла регулюються Цивільним кодексом України, законами України "Про іпотеку", "Про житлово-комунальні послуги", іншими законодавчими актами України.
Відповідно до статті 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.
Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України(діяв на час спірних правовідносин) закріплено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.
Згідно ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.
Відповідно до ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом(ч.1 та ч.2 ст. 369 ЦК України). 
Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (частина перша статті 356 ЦК України). Частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом(ч.1 ст. 357 ЦК України).
Згідно ч.ч.1-3 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
Згідно ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ст. 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.
Статтею 541 ЦК України визначено, що солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання. 
Згідно зі статтею 543 ЦК України у разі солідарного обов`язку боржників кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Внутрішній розподіл часток між співвласниками або факт реєстрації кількох осіб за однією адресою не змінює правової природи їхнього зовнішнього зобов`язання перед надавачем послуг як єдиного та солідарного. 
Статтею 364 ЦК України передбачено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Договір про виділ у натурі частки з нерухомого спільного майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.
Пунктом 14 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» № 29 від 22 грудня 1995 року (з наступними доповненнями) передбачено, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири, або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.
У заочному рішенні Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 жовтня 2022 року у справі №629/5778/21 висновки суду щодо спірних правовідносин стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею. 
Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальним споживачем житлово-комунальних послуг визначається фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.
Відповідно до ст.5 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" до житлово-комунальних послуг належать: житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком; комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, управління побутовими відходами.
Відповідно до ст.179 ЖК України (діяв на час спірних правовідносин) користування будинками (квартирами) державного і громадського житлового фонду, фонду житлово-будівельних кооперативів, а також приватного житлового фонду та їх утримання здійснюється з обов`язковим додержанням вимог Правил користування приміщеннями жилих будинків і прибудинковими територіями, які затверджуються Кабінетом Міністрів України.
Згідно з п.10 Правил користування приміщеннями житлових будинків (в редакції, затвердженій Постановою Кабінету Міністрів України від 24.01.2006р. №45) мешканці квартири, в якій проживає два і більше співвласники, наймачі (орендарі): мають рівні права на користування підсобними приміщеннями і обладнанням; можуть обирати відповідальну за виконання встановлених правил особу; встановлюють за узгодженням порядок використання підсобних приміщень, а також черговість їх прибирання; розподіляють за узгодженням загальні витрати на оплату житлово-комунальних та інших послуг. У разі коли між мешканцями квартири відсутня згода щодо оплати житлово-комунальних та інших послуг плата розподіляється: за електроенергію при загальному лічильнику - пропорційно потужності побутового електричного обладнання кожного співвласника, наймача (орендаря); за газ, водопостачання та водовідведення, освітлення підсобних приміщень - за чисельністю членів сім`ї, що проживають у квартирі, та осіб, які проживають у квартирі більше ніж місяць; за послуги з централізованого опалення, утримання житлових будинків і споруд та прибудинкових територій - за встановленими тарифами відповідно до опалювальної та загальної площі приміщення, яким користується співвласник, наймач (орендар).
У вказаному пункті Правил йдеться про те, як розподіляється плата за електроенергію при загальному лічильнику при відсутності згоди між співвласниками, мешканцями, наймачами(орендарями) квартири, а не про розподіл особового рахунку.
Як вбачається з п.13 Правил, користування приміщеннями житлових будинків, спори, що виникають під час користування приміщеннями житлових будинків, розв`язуються шляхом проведення переговорів між учасниками спору або у судовому порядку.
Таким чином, на законодавчому рівні визначено порядок та послідовність дій мешканців квартири у випадку відсутності між ними згоди щодо оплати житлово-комунальних та інших послуг.
Між співвласниками житла ОСОБА_1 та ОСОБА_3 відсутня домовленість щодо оплати житлово-комунальних послуг, зокрема, електроенергії, з урахуванням визначеного судом порядку користування квартирою.
За таких обставин це питання врегульовано п.10 Правил користування приміщеннями житлових будинків (в редакції, затвердженій Постановою КМУ від 24.01.2006р. №45), відповідно до якого у разі коли між мешканцями квартири відсутня згода щодо оплати житлово-комунальних та інших послуг плата розподіляється: за електроенергію при загальному лічильнику - пропорційно потужності побутового електричного обладнання кожного співвласника.
Питання поділу особового рахунку вирішується шляхом звернення особи із письмовою заявою про вказане до відповідного житлового органу з додатками про підтвердження права власності особи на частину квартири.
Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 751/1560/19 та від 04 березня 2024 року у справі № 750/7250/22.
Стаття 12 та п.1 ч.2 ст. 7 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" передбачають, що відносини між споживачами у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Укладення договору про надання житлово-комунальних послуг є основним обов`язком споживача.
Також, нормою п.2 ч.2 ст.8 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" визначено обов`язок виконавця готувати та укладати із споживачем договори про надання комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов їх виконання згідно з типовим договором.
Таким чином, розподіл особового рахунку є можливим лише за умови укладення з кожним із споживачів окремих договорів про надання послуг.
Згідно пункту 2.1.3 глави 2.1 розділу II Правил роздрібного ринку електричної енергії, затверджених постановою НКРЕКП від 14.03.2018 № 312,- ініціатором укладення договору споживача про надання послуг з розподілу (передачі) електричної енергії у разі зміни споживача, форми власності чи власника електроустановки є споживач. Споживачі укладають договір споживача про розподіл (передачу) електричної енергії шляхом приєднання до публічного договору за наявності паспорта точки розподілу. 
Паспорт точки розподілу/передачі - акт (документ), складений оператором системи, в якому зазначаються технічні параметри точки підключення споживача (п. 1.1.2 глави 1.1 розділу I Правил).
У паспорті точки розподілу зазначається, зокрема, адреса та вид об`єкта- точне місцезнаходження та тип приміщення (квартира, приватний будинок, гараж тощо). 
За змістом відзиву на позовну заяву(а.с.92) договір споживача про надання послуг з розподілу електричної енергії у приміщенні- квартирі АДРЕСА_2 укладено з одним із співвласників ОСОБА_3 , який діє до теперішнього часу, за таких обставин зобов`язувати АТ «Харківобленерго» відкривати два особових рахунка підстав немає.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову – обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.
Пред`явлення позову до неналежного відповідача (або непред`явлення позову до належного відповідача (співвідповідача)) не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. Вказане може бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог по суті заявлених вимог.
Зазначене відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17.04.2018 у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18).
Верховний Суд у постанові від 28.10.2020 у справі № 761/23904/19 дійшов висновку, що визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.
Позивачка, заявивши вимоги про розподіл особового рахунку для оплати житлово-комунальної послуги з електропостачання, відповідачем зазначила АТ «Харківобленерго».
Однак, як встановлено, співвласниками квартири за адресою: АДРЕСА_1 є також ОСОБА_3 (з яким укладено договір споживача про надання послуг з розподілу електричної енергії та з яким, за твердженнями позивачки, відсутня згода щодо оплати житлово-комунальних послуг і щодо добровільного поділу рахунків) та ОСОБА_4 (який помер).
При цьому вимог до ОСОБА_3 позивачка не пред`являла, клопотання про його залучення до участі у справі як співвідповідача не заявляла, він залучений до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.
Оскільки право на користування житлом за вищевказаною адресою мають усі співвласники, то вирішення спору про розподіл особового рахунку має відбуватися за їхньої участі у відповідному процесуальному статусі.
Отже, позов пред`явлений не до всіх належних відповідачів, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.
Аналогічного висновку дійшов Львівський апеляційний суд у постанові 21 травня 2024 року у справі № 464/4141/23; провадження № 22-ц/811/3781/23. 
За таких обставин суд вважає, що у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити.
Згідно із ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки позовні вимоги задоволенню не підлягають, судовий збір по справі необхідно покласти на позивачку.
Керуючись ст.ст.2, 4, 12, 13, 76-82, 259, 263, 265 ЦПК України, ст. ст. 15, 16, 319,321-322, 356- 358, 360, 364, 379, 383, 541,543 ЦК України, суд –
ВИРІШИВ :
Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Харківобленерго», треті особи, які не заявлять самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про поділ особового рахунку.
Рішення може бути оскаржено до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя С.А.Мицик