КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  	
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
26 травня 2026 року м. Київ справа №640/33735/20
Суддя Київського окружного адміністративного суду Лапій С.М., розглянувши в м. Києві у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом громадянина Узбекистану ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, за участі третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення,
в с т а н о в и в: 
До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся громадянин Узбекистану ОСОБА_1 з позовом, в якому просить: 
визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 27.11.2020 №433-20 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;
зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства. 
Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 05.02.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання.
На виконання положень п. 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України "Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду" від 13 грудня 2022 року №2825-ІХ, дана справа отримана Київським окружним адміністративним судом за належністю.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 12.07.2023 справу прийнято до провадження та призначено розгляд у порядку спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання. 
Позовні вимоги обґрунтовані протиправністю прийняття оскаржуваного рішення.
Відповідачем до суду подано відзив на позовну заяву відповідно до якого проти задоволення позовних вимог заперечує повністю. 
З матеріалів справи судом встановлено, що громадянин Узбекистану ОСОБА_1 звернувся 25.06.2020 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. 
За результатами поданої заяви відповідачем 27.11.2020 прийнято рішення №433-20 «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту».
Позивач, вважаючи оскаржуване рішення протиправним, звернувся до суду за захистом своїх прав.
Надаючи правову оцінку обставинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до п. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту або тимчасового захисту» від 08.07.2011 № 3671-VI (далі - Закон) біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.
Згідно з пунктом 13 статті 1 Закону встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.
Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року, поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.
Такими підставами є:
1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або,
якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;
2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;
3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з
ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме:
а) расової належності;
б) релігії;
в) національності (громадянства);
г) належності до певної соціальної групи;
д) політичних поглядів.
4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.
У ході прийняття рішення щодо надання статусу біженця повинні враховуватися всі наведенні підстави. При цьому немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.
Відповідно до вимог частини 7 статті 7, частини 2 статті 13 Закону заявник повинен надавати документи та матеріали, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту.
Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців (далі - Керівництво) особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.
Відповідно до Керівних положень УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказу в заявах біженців» від 16 грудня 1998 року, пункт 5 і 6: «Факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні так і документальні. Обов`язок надання доказів на користь повідомлених фактів вважається «обов`язком доказування». У відповідності до загальних правових принципів доказового права цей обов`язок покладається на особу, яка виказує твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень та точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доказу реалізовується заявником у формі надання правдивих фактів, що стосуються його заяви, щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте відповідне рішення.
Проте, у зв`язку із особливостями ситуації біженців посадова особа розділяє обов`язок підтверджувати чи оцінювати всі факти, які стосуються справи. Це досягається у найбільшій мірі тим, що посадова особа володіє об`єктивною інформацією щодо відповідної країни походження, щодо питань загальновідомого характеру, направляє заявника в процесі надання ним відповідної інформації та адекватно перевіряє допустимі факти, які можуть бути обґрунтовані».
Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником.
Відповідно до вимог ч. 7 ст. 7, ч. 2 ст. 13 Закону позивач повинен надавати документи та матеріали, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту.
З матеріалів справи судом встановлено, що позивач 06.09.2015 прибув до України нелегально, оскільки боявся арешту та подальшої екстрадиції до Узбекистану для притягнення до кримінальної відповідальності за злочин, який не вчиняв.
Зі слів позивача, 28.11.2017 правоохоронними органами України він був безпідставно затриманий і обвинувачений у вчиненні злочину на території України, після чого було встановлено, що він розшукується компетентними органами Узбекистану для притягнення до кримінальної відповідальності.
Після затримання до позивача застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, 09.06.2020 застосовано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.
Позивач виявив намір бути визнаним біженцем або особою, яка погребує додаткового захисту і 25.06.2020 ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області його заяву взято до розгляду та документовано довідкою про звернення за захистом в Україні № 011833.
Відповідно до матеріалів особової справи позивач користувався декількома паспортами. За його словами він є гр. Узбекистану, однак був вимушений користуватися фальшивим паспортом громадянина Таджикистану на ім`я ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 через страх бути повернутим до Узбекистану, де йому загрожує ув`язнення.
На підтвердження своєї особи та громадянської належності позивач падав копію свого національного паспорта гр. Узбекистану НОМЕР_1 , виданого на ім`я позивача, та розписку слідчого в ОИС слідчого відділу ГУ СБУ у м. Києві та Київській області про те, що паспорт позивача знаходиться у нього.
Крім цього, відповідно до наявних у справі матеріалів співробітниками Служби безпеки України затриманого ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ідентифіковано як ( ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , гр. Узбекистану).
Щодо обставин виїзду з країни, у заяві позивач зазначив, що «Коли мені було 19 років, в 2011 році, мій батько працював водієм та викладачем. Коли батько захворів виразкою шлунка, йому зробили операцію, після чого він отримав групу інвалідності, а я залишився єдиним годувальником сім`ї. В 2011 році я виїхав з Узбекистану в Москву на роботу». 15.09.2020 під час співбесіди позивач надав суперечливу інформацію щодо обставин свого виїзду з Узбекистану, зокрема, на початку співбесіди він розповідаючи про своє захоплення спортом з 11-12 років зазначив, що не мав можливості професійно займатися спортом через хворобу батька, на питання: «коли захворів батько?» він відповів: «ще у коледжі навчався», далі у співбесіді він зазначив: «коли батько захворів, нам спочатку допомагали, але я вимушений був працювати з 5 класу, ми продали будинок, батько купив машину і трохи таксував, йому було важко. Я у грудні 2011 року вимушений був виїхати до рф. Однак по завершенню співбесіди, перечитуючи протокол, позивач відмовився від своїх тверджень про те, що його батько захворів, коли він навчався у коледжі, оскільки він начебто помилився.
Крім цього, під час співбесіди 15.09.2020 позивач зазначив, що виїхав з Узбекистану, не дочекавшись декілька місяців отримання диплому, який вже після його виїзду з країни забрали батьки. На уточнюючі питання з цього приводу він відповів, що йому терміново потрібно було їхати до рф, оскільки його там чекала робота, однак далі у співбесіді він вказав, що офіційно працевлаштований не був.
Таким чином, зазначені у заяві та співбесіді пояснення позивача щодо обставин виїзду з Узбекистану не є логічними та послідовними і вцілому не викликають довіри, а отже, застосування п. 203 Керівництва щодо випадків погроз заявнику та членам його родини представниками правоохоронних органів Узбекистану - є недоречним.
Свідчення позивача щодо обставин його виїзду з Узбекистану не є правдоподібними.
Деталізуючи обставини свого кримінального переслідування в Узбекистані, позивач зазначив, що, перебуваючи на території рф, у телефонній розмові з матір`ю, яка перебувала в Узбекистані, дізнався про те, що до їх дому приходили люди, які про нього дізнавались, оскільки він начебто був пов`язаний із зброєю та наркотиками. Свою причетність до будь-яких епізодів із зброєю та наркотиками заперечує. Позивач зазначив, що пізніше, коли він ознайомлювався із екстрадиційними матеріалами він дізнався, що йому інкримінують «політичні статті», які він пов`язує із своєю релігією.
Відповідно до наявних в особовій справі документів до Генеральної прокуратури України надійшов запит Генеральної прокуратури Узбекистану від 26.12.2017 про видачу позивача для притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення злочинів передбачених пп. «а», «б» ч. 3 ст.159; пп. «б», «в» ч.2 ст. 223; ч. 1 ст. 2442 КК Узбекистану.
У своїй заяві позивач зазначає, що в Україні відносно нього також сфабрикована кримінальна справа. Під час співбесіди 15.09.2020 щодо обставин кримінального переслідування в Україні він зазначив, що знайомий запросив його приїхати до Києва на зустріч задля допомоги іншому «брату», який начебто хотів поїхати до Європи, і в цей час їх затримала поліція. Він стверджує, що на вказаній зустрічі була присутня підставна людина поліції і кримінальна справа в Україні відносно нього сфабрикована.
Відповідно до долученої до матеріалів особової справи позивачем копії постанови Генеральної прокуратури України від 25.06.2018 про видачу (екстрадицію) позивача до Узбекистану для притягнення до кримінальної відповідальності позивачу також інкримінується вчинення на території України злочинів, передбачених ч. 3 ст. 332 (незаконне переправлення осіб через державний кордон України, організація незаконного переправлення осіб через державний кордон України, керівництво такими діями або сприяння їх вчиненню порадами, вказівками, наданням засобів або усуненням перешкод, вказані дії вчинені організованою групою або вчинені з корисливих мотивів), ч. 1 ст. 2583 (створення терористичної групи чи терористичної організації, керівництво такою групою чи організацією або участь у ній, а так само організаційне чи інше сприяння створенню або діяльності терористичної групи чи терористичної організації), ч.5 ст.27 (співучасть, пособництво), ч. 1 ст.14 (готуванням до кримінального правопорушення), ч. 2 ст. 258 (терористичний акт вчинений повторно або за попередньою змовою групою осіб, або якщо вони призвели до заподіяння значної майнової шкоди чи інших тяжких наслідків) КК У країни.
Наявна на офіційному порталі «Судова влада України» інформація підтверджує наявність відкритих кримінальних справ як на території України, так і на території Узбекистану.
На території Узбекистану позивачу інкримінують вчинення злочинів проти Узбекистану, порядку управління та правосуддя, а саме:
- посягання на конституційний лад Узбекистану, тобто публічні заклики до неконституційної зміни існуючого ладу, захоплення влади або відсторонення від влади законно обраних або призначених представників влади або до неконституційного порушення єдності території Узбекистану, вчинені повторно, організованою групою і в її інтересах; 
- незаконний виїзд за кордон, вчинений повторно, за попередньою змовою групою осіб; 
- поширення відомостей і матеріалів, що містять ідеї релігійного екстремізму, сепаратизму і фундаменталізму, заклики до погромів або насильницького виселення громадян, спрямовані на створення паніки серед населення, а також використання релігії з метою порушення громадської думки, поширення наклепницьких, таких, що дестабілізують обстановку, вигадок і вчинення інших діянь, спрямованих проти установлених правил поведінки в суспільстві і громадської безпеки, вчинене за попередньою змовою групою осіб, з використанням фінансової та матеріальної допомоги, отриманої від релігійних організацій і громадян.
Позивач заперечує свою причетність до скоєння злочинів за вказаними обвинуваченнями, своєї провини не визнає, стверджує про фабрикування кримінальної справи та пояснює її наявність як спосіб його переслідування владою Узбекистану з релігійних причин, оскільки він є «релігійним чоловіком».
Позивач зазначив, що за віросповіданням мусульманин, притримується сунітського напрямку ісламу.
Крім цього від час співбесіди 15.09.2020 він зазначив, що виріс у мусульманській родині, однак у родині не дотримувались суворо норм ісламу; у класі 7-8 він почав ходити до мечеті і бачив, як люди читають намаз, що його зацікавило і він почав читати книжки.
З інформації про країну походження (далі - ІКП) вбачаєшся, що більшість населення Узбекистану становлять мусульмани: «За підрахунками уряду США, 88% населення - мусульмани, в той час як Міністерство закордонних справ оцінює відсоток мусульман - 93-94. Більшість із них суніти школи Ханафі».
З протоколів співбесід слідує, що до складу релігійних або будь-яких інших організацій позивач не входив, реалізував свої релігійні погляди виключно шляхом читання намазу та спілкуванням з оточуючими у мечеті.
Відповідно до ІКП за вказаний період, свобода віросповідання в Узбекистані дійсно була обмеженою: «..спостерігалися спроби держави контролювати всі релігійні громади, причому будь-яка діяльність без дозволу держави є незаконною та жорстко обмеженою щодо мусульман, що відзначають Рамадан; прикований та відкритий нагляд за усіма релігійними громадами з боку секретної міліції; цензурний режим, який встановлює суворі обмеження доступу до літератури, у тому числі читання Біблії та Корану в приватних будинках та довільне знищення літератури, що зустрічається в частих рейдах». Однак позивач не повідомляє про способи реалізації свого віросповідання у вказаний вище спосіб, що могло стати причиною переслідувань.
Позивач також не повідомляє, а у ході розгляду його заяви не встановлено ведення ним будь-якої діяльності, яка полягала б у захисті прав людини, висвітленні подій, критиці діючої влади або так нею сприймалася б, а отже, позивач не належить до тієї категорії осіб, стосовно якої, враховуючи ІКП, порушуються кримінальні справи за надуманими обвинуваченнями.
Аналізуючи можливе політичне підґрунтя кримінального переслідування позивача, встановлено, що він не входив до складу будь-якої політичної партії чи організації, своє невдоволення політикою країни (високі податки, обмеження інтернету, свободи слова тощо) він ніяк не висловлював, окрім спілкування у мечеті, що не могло сприйматися владою як опозиційна діяльність.
Дослідивши наявні у справі документи щодо обставин інкримінованих позивачу злочинів відповідачем встановлено, що позивач, перебуваючи на території рф, схиляв приїхавших з Узбекистану заробітчан до поїздки до спеціального диверсійно-терористичного табору міжнародної терористичної організації «Ісламський рух Туркестану», яка знаходиться в Пакистані, для проходження боєвої підготовки для здійснення «джихада». Крім цього, слідство в Узбекистані вважає, що позивач допомагав завербованим особам у підготовці необхідних документів і порушуючи встановлений порядок, відправляв їх з території рф до Ісламської Республіки Пакистан.
Водночас слід зазначити, що відповідно до тверджень позивача він, перебуваючи на території рф використовував паспорт іншої людини, незаконно перетнув кордон між рф та Україною, перебуваючи на території України, виготовив собі фальшивий паспорт, тобто позивач усвідомлено неодноразово порушував закон.
При цьому, аналізуючи надану позивачем інформацію під час співбесід 01.07.2020 та 15.09.2020 встановлено, що твердження позивача про обставини його прибуття до України та використання ним підробленого паспорту є непослідовними та суперечливими.
Вказане свідчить про навмисне приховування позивачем певних обставин його справи, які мають суттєве значення під час розгляду його заяви.
Слід звернути увагу також на те, що позивач прибув до України 06.09.2015, не вжив заходів щодо невідкладного звернення за захистом.
На підставі комплексного та системного вивчення документів, наявних в особовій справі, перевірки фактів, повідомлених позивачем у заяві та під час співбесід, проаналізувавши та узагальнивши вищевикладене, враховуючи неодноразове надання позивачем суперечливої та неправдивої інформації, особистість позивача як таку, що схильна до здійснення правопорушень, відповідач дійшов висновку, що немає підстав вважати обвинувачення позивача такими, що містять релігійне підґрунтя та неаргументовану зацікавленість в особі позивача, а отже, елемент заяви щодо кримінального переслідування позивача в Узбекистані як спосіб його переслідування за релігійною чи політичною ознакою не є правдоподібним.
Відповідно до положень Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, які потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 № 8043/04, виділяються наступні фактори, які повинні досліджуватися при розгляді заяв шукачів притулку:
- реальна спроба обґрунтувати заяву;
- надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів;
- правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; заявник заслуговує на довіру.
Також, згідно з матеріалами особової справи позивача, відсутні ознаки, що можуть вказувати на наявність у заявника проблем з представниками державних органів країни громадянської належності, можливість переслідування його за конвенційними ознаками.
Твердження позивача носять загальний характер, не містять належної аргументації та деталізації, суперечливі та непослідовні. Позивач не зміг повідомити обставини, які б вказували, що причини його виїзду за межі країни громадянської належності пов`язані з ймовірними переслідуваннями за ознаками визначення статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.
Позивачем не були зазначені обставини, які б підтверджували можливість застосування по відношенню до нього або його близьких родичів не вибіркового насилля в ситуації внутрішнього конфлікту та елементи переслідування або дискримінації особи в країні громадянської належності не спостерігаються.
Аналізом наданих матеріалів разом із наявною інформацією по країні громадянської належності позивача можливо підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачеві додаткового захисту в Україні, згідно визначення п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю чи свободі в країні громадянського походження. Також не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до позивача нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину.
Отже, з підстав викладеного вище суд приходить до висновку, що відповідачем у відповідності до норм ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України прийнято рішення №433-20 від 27.11.2020 про відмову у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
У зв`язку із тим, що оскаржуване рішення визнається судом правомірним, відсутні підстави для задоволення також і позовних вимог про зобов`язання Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.
Отже, з підстав викладеного вище суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог має бути відмовлено.
Згідно з ч. 1 ст. 9, ч. 1 ст. 72, ч. 2 ст. 73, ст. 76, ч.ч. 1, 2, 5 ст. 77 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.
Із системного аналізу вище викладених норм та з`ясованих судом обставин вбачається, що позов не підлягає задоволенню.
У зв`язку із тим, що у задоволенні позовних вимог відмовлено та у зв`язку із тим, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 14 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», судові витрати розподілу не підлягають. 
Керуючись ст. ст. 241-246, 255, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, Київський окружний адміністративний суд, -
в и р і ш и в 
У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Лапій С.М.