КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  	
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
10 червня 2026 року м. Київ № 320/7250/26
Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Панової Г.В, розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу
за позовом  ОСОБА_1 
до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві
про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, у якому просить суд:
- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві щодо обмеження з 01.01.2026 максимальним розміром пенсії ОСОБА_1 , призначеної відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб»;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві здійснити з 01.01.2026 перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 у розмірі 67% грошового забезпечення, з урахуванням надбавок, підвищень, індексації та інших доплат до пенсії, без обмеження її максимальним розміром, з урахуванням раніше проведених виплат.
Позивач вважає, що відповідач протиправно обмежив розмір його пенсії максимальним розміром, оскільки положення частини сьомої статті 43 Закону № 2262-XII, які передбачали таке обмеження, втратили чинність з дня ухвалення Рішення Конституційного Суду України від 20.12.2016 № 7-рп/2016. Позивач зазначає, що після визнання неконституційним обмеження пенсії десятьма прожитковими мінімумами відповідач не мав правових підстав повторно застосовувати таке обмеження під час подальших перерахунків пенсії. Також позивач посилається на те, що у спірних правовідносинах має застосовуватися найбільш сприятливий для особи підхід, оскільки право на пенсійне забезпечення є складовою права на соціальний захист, гарантованого Конституцією України.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 26.02.2026 відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
Копію ухвали суду від 26.02.2026 була направлена відповідачу до електронного кабінету підсистеми Електронний Суд, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа від 26.02.2026.
Відповідно до приписів частини п`ятої статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Суд має встановити такий строк подання відзиву, який дасть змогу відповідачу підготувати його та відповідні докази, а іншим учасникам справи - отримати відзив до початку першого підготовчого засідання у справі.
Приписами частини першої другої статті 175 Кодексу адміністративного судочинства України обумовлено що, у строк, встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження у справі, відповідач має право надіслати: 1) суду - відзив на позовну заяву і всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову; 2) позивачу, іншим відповідачам, третім особам - копію відзиву та доданих до нього документів.
У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.
Відповідач своїм правом про надання письмового відзиву не скористався, будь-яких заяв чи клопотань по суті спору не надав. 
Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.
Позивач є пенсіонером податкової міліції та перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в місті Києві, отримуючи пенсію за вислугу років відповідно до Закону України №2262-XII «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».
Як вбачається з матеріалів справи, позивач неодноразово звертався до суду з вимогами щодо перерахунку та виплати пенсії без обмеження її максимальним розміром. На виконання судових рішень, зокрема рішення Київського окружного адміністративного суду від 26.11.2025 у справі № 320/37152/24, відповідачем було проведено перерахунок пенсії позивача.
Після проведеного перерахунку, починаючи з 01.01.2026, розмір пенсії позивача з урахуванням надбавок та індексації за 2022-2025 роки склав 27171,24 грн.
Водночас відповідач обмежив фактичну виплату пенсії максимальним розміром та призначив до виплати 25950,00 грн, що відповідає десяти прожитковим мінімумам для осіб, які втратили працездатність.
Листом від 29.01.2026 відповідач повідомив позивача, що попереднім судовим рішенням не було зобов`язано здійснювати виплату пенсії у подальшому без обмеження максимальним розміром у разі зміни прожиткового мінімуму, а тому з 01.01.2026 пенсія виплачується з урахуванням максимального розміру - 25950,00 грн.
Не погоджуючись із такими діями відповідача, позивач звернувся до суду.
Надаючи правову оцінку вказаним обставинам справи, суд зазначає таке.
Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Спеціальним законом, який регулює правовідносини у сфері пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, є, зокрема Закон України “Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб” від 09.04.1992 № 2262-ХІІ (далі Закон № 2262-ХІІ).
Преамбула містить положення про те, що цим Законом держава гарантує гідне пенсійне забезпечення осіб, які мають право на пенсію, шляхом встановлення їм пенсій не нижче прожиткового мінімуму, визначеного законом, перерахунок призначених пенсій у зв`язку із збільшенням рівня грошового забезпечення, надання передбачених законодавством державних соціальних гарантій, вжиття на державному рівні заходів, спрямованих на їх соціальний захист.
Згідно з частиною першою статті 43 Закону № 2262-ХІІ пенсії, які призначаються відповідно до цього Закону особам із числа військовослужбовців строкової служби та членам їх сімей, обчислюються за встановленими нормами у процентах до середньомісячного заробітку, який одержували військовослужбовці до призову на строкову військову службу чи після звільнення з військової служби до звернення за пенсією, або до середньомісячного грошового забезпечення, одержуваного військовослужбовцями в період проходження військової служби за контрактом. При цьому середньомісячний заробіток (грошове забезпечення) для обчислення їм пенсій визначається в порядку, встановленому Законом України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”.
Законом України “Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи” від 08.07.2011 № 3668-VI (далі - Закон № 3668-VI), який набрав чинності з 01.10.2011:
- внесені зміни у статтю 43 Закону України “Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб” (підпункт 8 пункту 6 розділу ІІ “Прикінцеві та перехідні положення” Закону № 3668-VI), зокрема частину п`яту цієї статті викладено в такій редакції: “Максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність”;
- пунктом 2 розділу II “Прикінцеві та перехідні положення” Закону № 3668-VI визначено, що обмеження пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) максимальним розміром, встановленим цим Законом, не поширюється на пенсіонерів, яким пенсія (щомісячне довічне грошове утримання) призначена до набрання чинності цим Законом.
З 01.01.2016 набрав чинності Закон України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України” від 24.12.2015 № 911-VIII (далі - Закон № 911-VIII), відповідно до якого внесені зміни у частину п`яту статті 43 шляхом доповнення реченням такого змісту: “Тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року, максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати 10740 гривень”. Пунктом 2 розділу II “Прикінцеві положення” цього закону визначено, що дія положень цього Закону щодо визначення максимального розміру пенсії застосовується до пенсій, які призначаються починаючи з 1 січня 2016 року.
В статтю 43 Закону № 2262-XII Законом України №1080-VIII від 12.04.2016 вносилися зміни (статтю 43 після частини третьої доповнено двома новими частинами), відповідно до яких наведена вище частина п`ята статті 43 Закону № 2262-XII з 06.05.2016 (з дати набрання чинності Закону № 1080-VIII) стала частиною сьомою, - тобто відбулась зміна порядкового номеру частин статті, що регламентувала обчислення пенсій особам із числа військовослужбовців.
Конституційний Суд України 20.12.2016 за результатами розгляду справи №1-38/2016 прийняв рішення № 7-рп/2016 та, серед іншого, вирішив таке:
- визнати таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення Закону України “Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб” від 9 квітня 1992 року № 2262-XII зі змінами, а саме: частини сьомої статті 43, згідно з якими максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність; тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року, максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати 10740 гривень;
- положення частини сьомої статті Закону України “Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб” від 9 квітня 1992 року №2262-XII зі змінами, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
Відповідно до частини другої статті 152 Конституції України закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.
Конституційний Суд України в цьому рішенні зазначив, що оспорюваними положеннями Закону №2262-XII тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року, обмежено максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) сумою, що не може перевищувати 10740 гривень (друге речення частини сьомої статті 43).
Конституційний Суд України ствердив, що обмеження максимального розміру пенсії та призупинення виплати призначеної пенсії особам, яким право на пенсійне забезпечення встановлене Законом № 2262-XII, порушує суть конституційних гарантій щодо безумовного забезпечення соціального захисту осіб, передбачених частиною п`ятою статті 17 Конституції України, які зобов`язані захищати суверенітет, територіальну цілісність і недоторканність України. Відтак, Конституційний Суд України дійшов висновку, що положення другого речення частини сьомої статті 43 Закону №2262-XII суперечать статті 17 Конституції України.
Законом України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України” від 06.12.2016 №1774-VІII (далі Закон №1774-VІII), який набрав чинності з 01.01.2017, внесені зміни у частину сьому статті 43 Закону України “Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб” слова і цифри “у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року” замінено словами і цифрами “по 31 грудня 2017 року”.
При прийнятті рішення у цій справі суд враховує правову позицію Верховного Суду, висловлену в постановах від 30.10.2020 у справі №522/16881/17, від 17.05.2021 у справі № 343/870/17, від 10.09.2021 № 300/633/19 у подібних правовідносинах щодо застосування Закону № 2262-ХІІ у питанні обмеження максимальним розміром пенсій військовослужбовців про те, що “… буквальне розуміння змін, внесених Законом України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України” від 06.12.2016 № 1774-VIII з урахуванням рішення Конституційного Суду України № 7-рп/2016 від 20.12.2016 дозволяє стверджувати, що у Законі України “Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб” відсутня частина 7 статті 43, а внесені до неї зміни, що полягають у зміні слів і цифр, є нереалізованими.
Отже, внесені Законом України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України” від 06.12.2016 №1774 до частини 7 зазначеної статті, яка визнана неконституційною і втратила чинність, зміни (щодо періоду, протягом якого діють обмеження пенсії), самі по собі не створюють підстав для такого обмеження”.
Таким чином, з 20.12.2016 (Рішення КСУ №7-рп/2016) обмеження максимальним розміром пенсії є протиправним та відповідно є протиправними дії відповідача щодо такого обмеження призначеної позивачці пенсії.
Крім того, суд звертає увагу на те, що відповідно до статті 1-1 Закону №2262-XII законодавство про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, базується на Конституції України і складається з цього Закону, Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” та інших нормативно-правових актів України, прийнятих відповідно до цих законів.
Зміна умов і норм пенсійного забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону та Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”.
Закон №2262-XII є спеціальним до спірних правовідносин та саме його норми слід першочергово застосовувати для їх врегулювання.
Суттєвою є обставина, що обмеження пенсії військовослужбовців максимальним розміром вже регулювалося частиною сьомою статті 43 Закону № 2262-XII, яка визнана неконституційною з 20.12.2016, а тому неможливо стверджувати, що з вказаної дати виникла ситуація, за якої дане питання підпадає під регулювання положень статті 2 Закону №3668-VI в частині, що не вирішується нормами Закону № 2262-XII.
Застосування положень Закону № 3668-VI по відношенню до військовослужбовців фактично суперечить висновкам Рішення КСУ № 7-рп/2016, яким встановлено, що обмеження пенсії військовослужбовців максимальним розміром не відповідає статті 17 Конституції України.
Висновки по цій справі не спростовують можливість застосування норм Закону № 3668-VI по відношенню до осіб, щодо яких положення про обмеження виплати пенсії в максимальному розмірі встановлено іншими спеціальними Законами, які у встановленому порядку неконституційними не визнано.
Саме така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 09.11.2020 у справі № 813/678/18 та 09.02.2021 у справі № 640/2500/18.
Правильність такої позиції додаткового підтверджена Рішенням Конституційного Суду України № 7-р(ІІ)/2022 від 12.10.2022, яким визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), приписи статті 2 Закону України "Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи" від 8 липня 2011 року № 3668-VI зі змінами, що поширюють свою дію на Закон України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 9 квітня 1992 року № 2262-ХІІ, в тім, що вони не забезпечують соціальних гарантій високого рівня, які випливають зі спеціального юридичного статусу громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також осіб, що збройно захищають суверенітет, територіальну цілісність та недоторканність України під час агресії російської федерації проти України, розпочатої в лютому 2014 року.
Позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги, посилається на те, що відповідачем протиправно обмежено з 01.01.2026 розмір його пенсії максимальним розміром, а саме десятьма прожитковими мінімумами для осіб, які втратили працездатність. 
На думку позивача, після ухвалення Конституційним Судом України Рішення від 20.12.2016 № 7-рп/2016 положення частини сьомої статті 43 Закону № 2262-XII не можуть застосовуватися до спірних правовідносин, у зв`язку з чим пенсія має виплачуватися без будь-якого обмеження максимальним розміром.
Оцінюючи такі доводи, суд виходить з того, що предметом розгляду у цій справі є не питання конституційності чи неконституційності законодавчого регулювання щодо максимального розміру пенсії, а правомірність конкретних дій відповідача щодо проведення перерахунку та виплати пенсії позивача з 01.01.2026 з урахуванням попередніх судових рішень, на які посилається позивач.
З матеріалів справи вбачається, що позивач перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в місті Києві та отримує пенсію за вислугу років відповідно до Закону України № 2262-XII. 
На виконання рішення Київського окружного адміністративного суду від 26.11.2025 у справі № 320/37152/24 відповідачем було проведено перерахунок пенсії позивача. 
При цьому, з листа відповідача вбачається, що зазначеним судовим рішенням не було покладено на орган Пенсійного фонду обов`язку здійснювати подальшу виплату пенсії без обмеження її максимальним розміром у майбутніх періодах, зокрема у разі зміни прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність.
Суд звертає увагу, що судове рішення є обов`язковим до виконання в межах його резолютивної частини. Саме резолютивна частина судового рішення визначає обсяг обов`язків, покладених на суб`єкта владних повноважень, та межі виконання такого рішення. Водночас судове рішення, ухвалене у попередній справі, не може тлумачитися розширено як таке, що встановлює для відповідача постійний та безумовний обов`язок на майбутнє здійснювати виплату пенсії позивачу без урахування будь-яких змін законодавства, розміру прожиткового мінімуму чи інших нормативних показників, які застосовуються при пенсійному забезпеченні.
Суд враховує, що після 01.01.2026 відбулася зміна прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, у зв`язку з чим відповідач здійснив подальшу виплату пенсії позивачу з урахуванням нового розрахункового показника. Тобто спірні дії відповідача не є невиконанням попереднього судового рішення, а пов`язані з новим розрахунковим періодом та застосуванням органом Пенсійного фонду нормативного регулювання, чинного на момент здійснення виплати пенсії.
При цьому суд зазначає, що суд не наділений повноваженнями встановлювати для суб`єкта владних повноважень наперед загальний алгоритм пенсійних виплат на майбутній період, оскільки такі виплати залежать від чинного законодавства, бюджетних показників, розміру прожиткового мінімуму, складу пенсійної виплати, наявності чи відсутності підстав для індексації та інших юридично значимих обставин.
Саме по собі посилання позивача на Рішення Конституційного Суду України від 20.12.2016 № 7-рп/2016 не може бути безумовною підставою для задоволення позову у цій справі, оскільки суд має оцінити не абстрактне питання дії відповідних норм, а наявність порушеного права позивача саме в межах заявленого предмета позову та з урахуванням конкретних дій відповідача. Позивачем не доведено, що відповідач, здійснюючи виплату пенсії з 01.01.2026, діяв поза межами наданих йому повноважень або не виконав покладений на нього судовим рішенням обов`язок.
Крім того, заявлена позивачем вимога про зобов`язання відповідача здійснити з 01.01.2026 перерахунок та виплату пенсії у розмірі 67% грошового забезпечення з надбавками та індексаціями за 2022-2025 роки без обмеження максимальним розміром фактично спрямована на визначення способу майбутнього пенсійного забезпечення позивача. 
Така вимога за своїм змістом виходить за межі перевірки правомірності конкретної дії суб`єкта владних повноважень та передбачає втручання суду в дискрецію органу Пенсійного фонду щодо здійснення поточних пенсійних розрахунків.
Суд також бере до уваги, що відповідачем не заперечується право позивача на пенсійне забезпечення та не припинено виплату пенсії. 
Спір стосується виключно розміру виплати після зміни розрахункового показника з 01.01.2026. 
Водночас, незгода позивача з визначеним відповідачем розміром пенсії сама по собі не свідчить про протиправність дій відповідача, якщо такий розмір визначено в межах повноважень органу Пенсійного фонду та на підставі чинного нормативного регулювання.
За таких обставин суд дійшов висновку, що позивачем не доведено наявності правових підстав для визнання протиправними дій Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві щодо виплати пенсії з 01.01.2026 у розмірі 25950,00 грн, а також для зобов`язання відповідача здійснити перерахунок і виплату пенсії без обмеження максимальним розміром.
Відповідно, позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.
Відповідно до положень статті 139 КАС України, судові витрати з відповідача стягненню не підлягають.
Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 143, 242-246, 250, 255, 371 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, 

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Панова Г. В.