В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Справа № 348/1395/25
Провадження № 1-кп/348/111/26

27 квітня 2026 року м. Надвірна 

Надвірнянський районний суд Івано-Франківської області у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
секретар судового засідання ОСОБА_2 ,
за участю: прокурора ОСОБА_3 ,
обвинуваченого ОСОБА_4 ,
захисника ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Надвірнянського районного суду кримінальне провадження №12025091200000135, внесене у Єдиний реєстр досудових розслідувань 01.05.2025, про обвинувачення:
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, призваного на військову службу за мобілізацією, військовослужбовець 1 навчальної роти зведеного навчального батальйону школи індивідуальної підготовки військової частини НОМЕР_1 у військовому званні «солдат», не одруженого, з повною загальною середньою освітою, на утриманні нікого не має, депутатом не обирався, згідно ст. 89 КК України раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 240 Кримінального кодексу України (далі КК України),
в с т а н о в и в:
Обвинувачений ОСОБА_4 вчинив незаконне видобування корисних копалин загальнодержавного значення.
Кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 240 КК України, ним вчинено за таких обставин.
Військовослужбовець солдат ОСОБА_4 , курсант 1 навчальної роти зведеного навчального батальйону школи індивідуальної підготовки, був призваний за мобілізацією 09.05.2024 ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Відповідно до ст. 13 Конституції України, земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Кожний громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності народу відповідно до закону.
Згідно ст. 4 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища», природні ресурси України є власністю Українського народу. Громадяни України мають право користуватися природними ресурсами України відповідно до цього та інших законів.
Статтею 19 Кодексу України «Про надра» визначено, що надра надаються у користування підприємствам, установам, організаціям і громадянам лише за наявності у них спеціального дозволу на користування ділянкою надр. Право на користування надрами засвідчується актом про надання гірничого відводу, який у відповідності до п. 4 Постанови КМУ №59 від 27.01.1995 «Про затвердження Положення про порядок надання гірничих відводів» може надаватися підприємствам, установам, організаціям, а також громадянам України лише за наявності у них спеціального дозволу на користування ділянкою надр, а також затвердженого в установленому порядку проекту розробки родовища корисних копалин або будівництва гірничодобувного об`єкта чи підземної споруди, не пов`язаної з видобуванням корисних копалин.
ОСОБА_4 30 квітня 2025 року, близько 14 год. 00 хв., в порушення вказаних вимог чинного законодавства України не будучи зареєстрованим як суб`єкт підприємницької діяльності та не маючи будь-якого передбаченого законодавством дозволу, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, достовірно знаючи про відсутність у нього необхідних для користування надрами та видобування корисних копалин спеціального дозволу на користування ділянкою надр та гірничого відводу, робочого проекту на розробку русла регульованих та руслоочисних робіт, з метою використання у власних потребах, за допомогою заздалегідь приготовлених господарських інструментів (лопата) здійснив незаконне видобування піщано-гравійної суміші (гравію), яка відповідно до Постанови КМУ № 827 від 12.12.1994 є сировиною піщано-гравійною (гравій) та належить до корисних копалин загальнодержавного значення, з берега річки «Бистриця-Надвірнянська» в адміністративних межах с. Лісна Тарновиця, Надвірнянського району Івано-Франківської області та подальше завантаження її до гужового транспортного засобу, що належить ОСОБА_4 .
Обвинувачений ОСОБА_4 у судовому засіданні повністю та безумовно визнав себе винуватим у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення.
Суду пояснив, що вчинив кримінальне правопорушення за вказаних в обвинувальному акті обставин. Зазначив, що був призваний за мобілізацією 09.05.2024 та перебував на лікуванні. 30 квітня 2025 року він захотів підсипати біля хати асфальт, бо там від води зробилася яма. Цього дня біля обіду він вирішив поїхати на річку «Бистриця-Надвірнянська» в адміністративних межах с. Лісна Тарновиця, Надвірнянського району Івано-Франківської області, для цього запряг коня, взяв лопату та поїхав на річку, де набрав з берега біля 200-300 кг піщано-гравійної суміші. По дорозі додому його затримала поліція. Додав, що він хворіє, лікувався в лікарні, йому потрібно зробити операцію щодо його захворювання нижньої кінцівки, коштів на прожиття дуже мало, роботи він не має. Щиро розкаюється у вчиненому, дуже шкодує за наслідками скоєного. Просив суд його суворо не карати. Запевнив суд, що подібного більше не вчинятиме. 
Показання обвинуваченого є послідовними, логічними та такими, що не викликають у суду сумніву щодо правильності розуміння обвинуваченим змісту обставин кримінального правопорушення, добровільності та істинності його позиції.
Враховуючи, що обвинувачений в повному обсязі визнав свою вину у вчиненні інкримінованого йому органом досудового розслідування кримінального правопорушення при обставинах, викладених в обвинувальному акті, учасники судового розгляду не оспорювали фактичні обставини справи, вислухавши думку учасників судового провадження, які не заперечували проти розгляду кримінального провадження в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, суд визнав недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються. 
При цьому, суд роз`яснив учасникам справи положення ч. 3 ст. 349 КПК України про те, що в такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити фактичні обставини справи в апеляційному порядку.
Суд також пересвідчився в добровільності позиції обвинуваченого та не знайшов підстави вважати, що останній себе оговорює або в інший спосіб викривлює визнані ним у судовому засіданні обставини, чи визнає їх під примусом.
Це узгоджується з вимогами п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, розділу ІІІ Рекомендації № 6 R (87) 18 Комітету міністрів Ради Європи «Відносно спрощеного кримінального правосуддя» та практики Європейського Суду з прав людини щодо їх застосування, згідно з якими суд повинен забезпечити належну реалізацію права на справедливий суд під час розгляду кримінальних проваджень шляхом спрощеного і скороченого розгляду.
Ураховуючи викладене, суд, допитавши обвинуваченого, дослідивши матеріали кримінального провадження, що характеризують особу обвинуваченого, дійшов висновку про доведеність винуватості ОСОБА_4 поза розумним сумнівом у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 240 КК України, і його дії вірно кваліфіковано за вказаною нормою КК України.
Обставиною, що відповідно до ст. 66 КК України пом`якшує покарання ОСОБА_4 , є щире каяття.
Формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім. Отже, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження. Зважаючи на вказане, в діях ОСОБА_4 проявилося щире каяття.
Обставин, які обтяжують покарання, судом не встановлено.
Призначаючи обвинуваченому покарання, суд дотримується вимог кримінального закону, зокрема ст. 65 КК України, та принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, відповідно до яких слід враховувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного та обставину, що пом`якшує покарання, і відсутність обставин, що обтяжують покарання.
Водночас, згідно ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень.
У рішенні «Бемер проти Німеччини» від 03 жовтня 2002 року Європейський суд з прав людини зазначає, що кримінальний суд має враховувати особу засудженого, його стаж злочинної діяльності, обставини скоєного ним злочину, його поведінку після злочину, умови його життя та наслідки, яких можна очікувати в зв`язку з відстрочкою.
Обираючи вид та строк покарання ОСОБА_4 , суд враховує думку учасників судового провадження, характер та ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, наслідки вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставину, що пом`якшує покарання, відсутність обставин, що обтяжують покарання. Вчинене обвинуваченим ОСОБА_4 кримінальне правопорушення відповідно до ст. 12 КК України є нетяжким злочином.
Вивченням особи обвинуваченого встановлено, що обвинувачений згідно ст. 89 КК України раніше не судимий, під спостереженням лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебував, по місцю проживання характеризується позитивно, не одружений, з повною загальною середньою освітою, на утриманні нікого не має, винуватість у вчиненні кримінального правопорушення визнав.
У досудовій доповіді з урахуванням інформації, що характеризує обвинуваченого за місцем його проживання та фактичної реєстрації, умов його життєдіяльності, відносин у суспільстві, результатів оцінки ризику вчинення ним повторного правопорушення, а також його імовірної небезпеки для суспільства, викладено висновок про можливість виправлення  ОСОБА_4 без ізоляції від суспільства.
Отже, обвинуваченому слід призначити покарання в межах санкції ч. 2 ст. 240 КК України у виді обмеження волі строком на 1 (один) рік.
Підстав для застосування судом ст. 69 КК України не вбачається.
Визначене таким чином покарання обвинуваченому на переконання суду буде відповідати не тільки тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, обставинам справи, але й особі обвинуваченого, буде обґрунтованим, необхідним та достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень і таке втручання у його права та свободи буде виправданим.
При цьому, зважаючи на тяжкість кримінального правопорушення та особу винного, який щиро розкаявся у вчиненому, зробив для себе правильні висновки та запевнив суд, що подібного більше не вчинятиме, відсутність у нього судимостей, стан його здоров`я, позитивну характеристику, виправлення обвинуваченого можливе без реального відбуття призначеного йому покарання, однак в умовах здійснення контролю за його поведінкою в період строку звільнення від покарання з покладенням обов`язків, передбачених ст. 75, 76 КК України.
Перелічені обставини дійсно можуть бути підставою для застосування інституту звільнення від покарання з випробуванням, оскільки ще не втрачена можливість соціальної реабілітації та виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства, що також підтверджується його поведінкою після вчинення злочину, його критичним ставленням до скоєного, усвідомлення своєї провини і засудження своєї протиправної поведінки, що свідчить про дійсне прагнення стати на шлях виправлення і перевиховання.
Щодо тривалості іспитового строку, то суд зауважує, що іспитовий строк містить у собі погрозу реального виконання покарання, якщо засуджений не буде виконувати умови випробування, і можливість остаточного звільнення від відбування покарання і погашення судимості, якщо особа виконає покладені на неї обов`язки. Встановлення іспитового строку полягає і в тому, що за засудженою особою здійснюється контроль з боку органів виконання покарання. Крім того, іспитовий строк дисциплінує засуджену особу, привчає її до додержання законів, нагадує їй, що вона не виправдана, а проходить випробування, від результату якого залежить її подальша доля звільнення від відбування призначеної основної міри покарання або реальне її відбування.
Встановлення в цьому випадку судом іспитового строку 1 (один) рік є виправданим з врахуванням особи обвинуваченого і достатнім для того щоб засуджений довів своє виправлення без реального відбування основного покарання.
Станом на час ухвалення вироку забіжний захід щодо обвинуваченого не застосовувався. 
Судові витрати, які становлять документально підтверджені витрати на залучення експерта в розмірі 5 348,40 гривень на проведення судової експертизи № СЕ-19/109-25/7112-ФХД від 15.05.2025 в Івано-Франківському НДЕКЦ МВС України, слід стягнути з обвинуваченого на користь держави.
Питання щодо речових доказів необхідно вирішити в порядку, передбаченому ст. 100 КПК України, ст. 96-1, 96-2 КК України.
Обвинувачений вказав, що гужовий транспорт належить його матері. Прокурор просив застосувати до транспортного засобу і лопати спеціальну конфіскацію та конфіскувати в дохід держави.
Згідно ст. 96-1 КК України спеціальна конфіскація полягає у примусовому безоплатному вилученні за рішенням суду у власність держави грошей, цінностей та іншого майна у випадках, визначених цим Кодексом, за умови вчинення умисного злочину або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиною цього Кодексу, за які передбачено основне покарання у виді позбавлення волі.
За санкцією ч. 2 ст. 240 КК України передбачено покарання у виді позбавлення волі, отже за цим злочином можливо застосувати спеціальну конфіскацію.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 96-2 КК України спеціальна конфіскація застосовується у разі: якщо гроші, цінності та інше майно були підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення, крім тих, що повертаються власнику (законному володільцю), який не знав і не міг знати про їх незаконне використання.
Згідно ч. 6 ст. 96-2 КК України спеціальна конфіскація не застосовується до грошей, цінностей та іншого майна, зазначених у цій статті, які згідно із законом підлягають поверненню власнику (законному володільцю) або призначені для відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.
Відповідно до п. 10 ст. 100 КПК України під час вирішення питання щодо спеціальної конфіскації насамперед має бути вирішене питання про повернення грошей, цінностей та іншого майна власнику (законному володільцю) та/або про відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням. Застосування спеціальної конфіскації здійснюється тільки після доведення в судовому порядку стороною обвинувачення, що власник (законний володілець) грошей, цінностей та іншого майна знав про їх незаконне походження та/або використання. У разі відсутності у винної особи майна, на яке може бути звернене стягнення, крім майна, яке підлягає спеціальній конфіскації, збитки, завдані потерпілому, цивільному позивачу, відшкодовуються за рахунок коштів від реалізації конфіскованого майна, а частина, що залишилася, переходить у власність держави.
Верховний Суд у постанові від 29 січня 2020 року у справі №683/2877/18, провадження № 51-4576км19, зазначив, що в частинах 6, 9 11 ст. 100 КПК законодавець використовує терміни «власник» і «законний володілець» як альтернативні. Тому ці положення не вимагають доведення факту обізнаності двох осіб власника і законного володільця про злочинне використання майна. Також закон не визначає переваги власника перед законним володільцем чи навпаки у питанні застосування спеціальної конфіскації.
Судом встановлено, що обвинувачений завантажив за допомогою лопати корисні копалини загальнодержавного значення до гужового транспортного засобу, що йому належить. Таким чином, цей транспортний засіб і лопата підпадають під ознаки, зазначені в п. 1 ч. 9 ст. 100 КПК, тому у цьому випадку такі підлягають спеціальній конфіскації.
За цих обставин транспортний засіб і лопата не підлягають поверненню обвинуваченому та спеціальна конфіскація транспортного засобу не покладає індивідуальний і надмірний тягар на обвинуваченого та не є непропорційною вчиненому ним правопорушенню. Тобто, втручання у право володіння майном відповідає ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Відповідно до ч. 4 ст. 174 КПК України суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна. Суд скасовує арешт майна, зокрема, у випадку виправдання обвинуваченого, закриття кримінального провадження судом, якщо майно не підлягає спеціальній конфіскації, непризначення судом покарання у виді конфіскації майна та/або незастосування спеціальної конфіскації, залишення цивільного позову без розгляду або відмови в цивільному позові.
Суд враховує, що на даний час судовий розгляд кримінального провадження завершений, однак з метою виконання вироку суду, арешт, накладений згідно ухвали слідчого судді Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 05.05.2025 на тимчасово вилучене майно, не підлягає скасуванню.
Документи, надані сторонами, слід зберігати в матеріалах кримінального провадження.
На підставі викладеного, керуючись ст. 50-52, 65-67, 96-1, 96-2 КК України, ст. 7, 100, 124, 128, 349, 368-370, 373, 374, 376, 392-395, 615 КПК України, 
у х в а л и в:
ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 240 КК України, та призначити йому покарання у виді 1 (одного) року обмеження волі.
На підставі ст. 75 КК України обвинуваченого ОСОБА_4  від відбування призначеного покарання у виді обмеження волі звільнити з випробуванням, якщо він протягом 1 (одного) року іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки.
На підставі п. 1, 2 ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України зобов`язати обвинуваченого ОСОБА_4 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Речові докази: гужовий транспортний засіб з насипом піщано-гравійної суміші, совкову лопату, які належать  ОСОБА_4 та зберігаються на території Надвірнянського РВП ГУНП в Івано-Франківській області і в кімнаті зберігання речових доказів Надвірнянського РВП ГУНП в Івано-Франківській області - конфіскувати у власність держави.
Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави процесуальні витрати на залучення експерта (висновок судової експертизи № СЕ-19/109-25/7112-ФХД від 15.05.2025) в розмірі 5 348,40 (п`ять тисяч триста сорок вісім грн 40 коп.) гривень.
На вирок може бути подана апеляційна скарга з підстав передбачених ст. 394 КПК України, протягом тридцяти днів з дня проголошення до Івано-Франківського апеляційного суду через Надвірнянський районний суд Івано-Франківської області.
Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Обвинувачений має право на ознайомлення з журналом судового засідання та подання на нього письмових зауважень.
Учасники судового провадження протягом строку апеляційного оскарження мають право заявити клопотання про ознайомлення з матеріалами кримінального провадження.
Копія вироку негайно після судового засідання вручається обвинуваченому та прокурору.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Суддя          ОСОБА_1