ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33601 , м. Рівне, вул. Яворницького, 59

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2026 року   Справа № 906/7/25 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючий суддя Саврій В.А., суддя Романюк Ю.Г. ,  суддя Коломис В.В. 

при секретарі судового засідання Зенюковій К.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Житомирської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Житомирської області від 03.03.2026 (повний текст - 16.03.2026) у справі №906/7/25 (суддя Нестерчук С.С.)
за позовом заступника керівника Житомирської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Північного офісу Держаудитслужби
до 1) Фізичної особи-підприємця Карпінського Геннадія Івановича
2) Житомирського геріатричного пансіонату Житомирської обласної ради
про визнання недійсним договору закупівлі, застосування наслідків недійсності правочину шляхом стягнення 149000,00 грн

за участю представників:
Прокурор - Рункевич І.В. (в залі суду)

ВСТАНОВИВ:
Рішенням Господарського суду Житомирської області від 03.03.2026 у справі №906/7/25 відмовлено у позові заступника керівника Житомирської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Північного офісу Держаудитслужби до Фізичної особи-підприємця Карпінського Геннадія Івановича та Житомирського геріатричного пансіонату Житомирської обласної ради про визнання недійсним договору закупівлі, застосування наслідків недійсності правочину шляхом стягнення 149000,00 грн.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням Житомирська обласна прокуратура звернулася до Північно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою.
В апеляційній скарзі прокурор звертає увагу, що суть спору полягає в тому, що у 2019 році Житомирський геріатричний пансіонат уклав договір із ФОП Карпінським Г.І. на закупівлю меблів на суму 149000 грн. Формально договір був виконаний, однак сама закупівля відбулася з порушенням принципів добросовісної конкуренції, що встановлено у рішенні Антимонопольного комітету України від 11.07.2024, яким встановлено, що ФОП Карпінський Г.І. діяв у змові з іншим учасником торгів - вони використовували однакові IP-адреси, спільні ресурси та координували свої дії, чим фактично спотворили результати тендеру. Рішення Антимонопольного комітету України не оскаржувалось і штраф був сплачений.
Прокурор наполягає, що договір, укладений за результатами такої змови, суперечить інтересам держави і суспільства, адже публічні закупівлі мають здійснюватися на засадах конкуренції, ефективності та прозорості. У цьому випадку конкуренції фактично не було, що нівелює саму мету тендеру. Відтак, договір підлягає визнанню недійсним відповідно до статей 203, 215 та 228 ЦК України.
За доводами прокурора суд першої інстанції, визнавши факт антиконкурентних дій, помилково дійшов висновку, що це не впливає на дійсність договору, оскільки не доведено завдання майнової шкоди або завищення ціни. Прокурор підкреслює, що для визнання правочину недійсним у таких випадках не є обов`язковим доведення збитків - достатньо встановлення факту порушення законодавства та інтересів держави через спотворення конкуренції.
Також прокурор вважає, що суд неправильно застосував правові позиції Верховного Суду та не врахував інші релевантні висновки, згідно з якими антиконкурентні узгоджені дії під час тендеру є підставою для визнання договору недійсним.
Прокурор обґрунтовує необхідність застосування спеціальних наслідків недійсності правочину, оскільки умисел був лише у ФОП Карпінського Г.І., отримані ним кошти мають бути повернуті замовнику, а з замовника - стягнуті в дохід держави. Це відповідає положенням ч. 3 ст. 228 ЦК України.
На підставі викладеного апелянт просить скасувати рішення Господарського суду Житомирської області від 03.03.2026 у справі №906/7/25 та ухвалити нове рішення про задоволення позову заступника керівника Житомирської окружної прокуратури Житомирської області у повному обсязі; стягнути на користь Житомирської обласної прокуратури судові витрати.
Листом від 07.04.2026 матеріали справи витребувано з Господарського суду Житомирської області.
14.04.2026 матеріали справи надійшли до суду апеляційної інстанції.
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 20.04.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Житомирської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Житомирської області від 03.03.2026 у справі №906/7/25. Розгляд апеляційної скарги призначено на 18.05.2026 об 15:00год. у приміщенні Північно-західного апеляційного господарського суду за адресою: 33601, м.Рівне, вул.Яворницького, 59, у залі судових засідань №4. Запропоновано відповідачам у строк до 15.05.2026 подати до Північно-західного апеляційного господарського суду письмові відзиви на апеляційну скаргу, в порядку передбаченому ст.263 ГПК України.
13.05.2026 через систему «Електронний суд» ФОП Карпінський Геннадій Іванович подав відзив на апеляційну скаргу у якому заперечує проти апеляційної скарги прокуратури та вважає, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим. Суд правильно встановив обставини справи та застосував норми права, тому підстав для його скасування немає.
Звертає увагу, що основний аргумент прокуратури ґрунтується на застосуванні частини 3 статті 228 ЦК України, однак відповідач наголошує, що для цього необхідно довести наявність умислу сторін на укладення правочину, який завідомо суперечить інтересам держави і суспільства. Саме по собі рішення Антимонопольного комітету не є достатнім доказом такої мети.
ФОП Карпінський Г.І. зазначає, що процедура закупівлі була проведена відповідно до закону: рішення про визначення переможця не оскаржувалося, а договір укладено після завершення всіх передбачених етапів. Відсутність скарг з боку інших учасників підтверджує, що процедура виглядала прозорою та законною на момент її проведення.
Також відповідач-1 підкреслює, що прокурор не довів ключових обставин: не встановлено наявності шкоди державі, відсутні докази завищення ціни чи переплати, не підтверджено існування вигідніших альтернативних пропозицій, а також не доведено причинно-наслідковий зв`язок між діями учасників торгів і можливими негативними наслідками для бюджету.
Зазначає, що важливим є і те, що договір був повністю виконаний обома сторонами, що також свідчить про відсутність очевидних порушень, які б тягнули його недійсність.
Відповідач-1 окремо наголошує на правовій позиції Верховного Суду у постанові від 19.12.2025 у справі №922/3456/23: застосування частини 3 статті 228 ЦК України має виключний характер, оскільки передбачає конфіскаційні санкції, які є втручанням у право власності. Такі санкції можливі лише за наявності значних збитків, незаконного збагачення або навіть кримінального правопорушення. У цій справі таких обставин не встановлено.
Тому відповідач вважає, що прокуратура не довела ні протиправної мети договору, ні істотного порушення інтересів держави, а тому підстав для визнання договору недійсним немає. 
На підставі викладеного ФОП Карпінський Геннадій Іванович просить суд залишити апеляційну скаргу Житомирської обласної прокуратури без задоволення, а рішення господарського суду Житомирської області від 03 березня 2026 року у справі №906/7/25 без змін; розгляд апеляційної скарги здійснювати за його участі.
13.05.2026 через систему «Електронний суд» представник Житомирського геріатричного пансіонату подав відзив на апеляційну скаргу у якому заперечує проти апеляційної скарги прокуратури та вважає, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, оскільки ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права.
Відповідач-2 вважає, що прокуратура безпідставно намагається застосувати ч.3 ст.228 ЦК України, яка передбачає конфіскаційні наслідки і може застосовуватись лише у виключних випадках. Суд першої інстанції правильно врахував актуальну правову позицію Верховного Суду (постанова від 19.12.2025 у справі №922/3456/23), відповідно до якої для застосування цієї норми необхідно довести сукупність умов: протиправну мету правочину, умисел сторін, причинно-наслідковий зв`язок та пропорційність втручання. Пансіонат наголошує, що прокурор цього не довів. Зокрема, відсутні докази умислу саме зі сторони пансіонату, відсутні реальні збитки державі, не встановлено безпідставного збагачення та протиправної мети укладення договору. Навпаки, договір закупівлі від 16.09.2019 був повністю виконаний: товар поставлений, прийнятий без зауважень і використовується за призначенням.
Щодо доводів прокуратури про змову, пансіонат не заперечує наявність рішення Антимонопольного комітету, однак підкреслює, що саме по собі встановлення антиконкурентних узгоджених дій не є автоматичною підставою для визнання договору недійсним за ст.228 ЦК. Більше того, навіть сама прокуратура визнає, що умисел був лише у ФОП Карпінського Г.І., а не у замовника закупівлі.
Пансіонат також зазначає, що він діяв у межах закону, не мав жодних домовленостей з учасниками торгів, не отримував жодної неправомірної вигоди та не був обізнаний про можливі порушення конкуренції . Відповідно відсутні підстави вважати його дії спрямованими проти інтересів держави.
Крім того, апеляційна скарга фактично не містить нових або належних доводів: вона зводиться до повторення позиції позову та незгоди з оцінкою суду, без спростування встановлених обставин і без доведення помилок у застосуванні права .
У підсумку відповідач-2 просить суд апеляційної інстанції залишити апеляційну скаргу прокуратури без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки відсутні правові підстави для визнання договору недійсним.
Апеляційним судом було задоволено заяви та забезпечено Фізичній особі-підприємцю Карпінському Геннадію Івановичу та його представнику Клочан Ірині Олександрівні, а також представнику Житомирського геріатричного пансіонату - Бугайчуку Максиму Володимировичу участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.
Однак у призначені дату та час судового засідання вказані представники, у зв`язку з технічними проблемами зі своєї сторони (відсутність зображення), не змогли належним чином вийти на зв`язок у режимі відеоконференції, що підтверджується протоколом судового засідання.
Згідно з ч.5 ст.197 ГПК України ризики технічної неможливості участі у відеоконференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку тощо несе учасник справи, його представник, який подав відповідну заяву, крім випадку коли суд після призначення судового засідання чи під час такого засідання втратив технічну можливість забезпечити проведення відеоконференції.
Оскільки суд організував технічну можливість забезпечити проведення відеоконференції, колегія суддів дійшла висновку про можливість розглянути справу за відсутності Фізичної особи-підприємця Карпінського Г.І. та його представника Клочан І.О., а також представника Житомирського геріатричного пансіонату - Бугайчука М.В.
Прокурор у судовому засіданні підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги, надав пояснення по справі. Просив суд скасувати рішення Господарського суду Житомирської області від 03.03.2026 у справі №906/7/25 та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Розглядом матеріалів справи встановлено.
15.08.2019 Житомирським геріатричним пансіонатом Житомирської області в електронній системі закупівель опубліковано оголошення про проведення відкритих торгів із закупівлі товарів "ДК 021:2015:39140000-5 Меблі для дому" очікуваною вартістю 150000,00 грн (ідентифікатор публічної закупівлі UA-2019-08-15-001739-а).
Участь у відкритих торгах за вказаним оголошенням прийнято двома учасниками – ФОП Карпінський Г.І. з тендерною пропозицією в розмірі 149000,00 грн та ФОП Позняк А.П. з тендерною пропозицією на суму 149800,00 грн.
05.09.2019 на засіданні тендерного комітету Житомирського геріатричного пансіонату тендерну пропозицію ФОП Карпінського Г.І. розцінено такою, що відповідає вимогам тендерної документації та прийнято рішення щодо переможця відкритих торгів на закупівлю “ДК 021:2015:39140000-5: Меблі для дому на 2019 рік” (ідентифікатор закупівлі - UA-2019-08-15-001739-a) – ФОП Карпінського Г.І. та укласти з ним договір, що оформлено протоколом (а.с.16).
16.09.2019 між Житомирським геріатричним пансіонатом (замовник) та Фізичною особою-підприємцем Карпінським Г.І. (учасник) укладено Договір про закупівлю товарів за державні кошти №242 (далі - Договір).
Предметом цього договору визначено, що учасник зобов`язується у 2019 році поставити замовникові товари, зазначені в накладній, а замовник прийняти і оплатити такі товари у кількості згідно з специфікацією (п.1.1, 1.3 Договору).
Відповідно до п.3.1 ціна цього Договору становить 149000,00 грн.
Цей Договір підписаний та скріплений печатками сторін.
На виконання умов договору, ФОП Карпінський Г.І. здійснив поставку товару (меблі) загальною вартістю 149000 грн, що підтверджується видатковими накладними: №269 від 26.09.2019 на суму 56990,00 грн та №275 від 30.09.2019 на суму 92010,00 грн (а.с.21, 22).
Пансіонат здійснив оплату товару в повному обсязі, про що свідчать платіжні доручення: №343 від 03.10.2019 на суму 56990,00 грн та №344 від 03.10.2019 на суму 92010,00 грн (а.с.19, 20).
02.01.2020 на офіційному веб-порталі публічних закупівель опубліковано Звіт про виконання Договору про закупівлю №242, в якому зазначено джерело фінансування - місцевий бюджет (а.с. 24).
Рішенням Антимонопольного комітету України від 11.07.2024 №60/87-р/к у справі №165/60/11-рп/к.22 визнано ФОП Карпінського Г.І. та ФОП Позняк А.П. винними у вчинені порушення, передбачене пунктом 1 статті 50 та пунктом 4 частини другої статті 6 Закону України “Про захист економічної конкуренції”, у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів торгів під час участі у процедурі закупівлі “Меблі для дому”, ДК 021:2015:39140000-5: Меблі для дому, яка проводилася Житомирським геріатричним пансіонатом Житомирської обласної ради (ідентифікаційний код юридичної особи 03188487) у системі електронних державних закупівель “Prozorro”, ідентифікатор закупівлі - UA-2019-08-15-001739-а. За вказане порушення, на ФОП Карпінського Г.І. накладено штраф у розмірі 68000,00 грн (а.с.25-34).
Як зазначено у рішенні АМК України №60/87-р/к від 11.07.2024 антиконкурентні узгоджені дії між ФОП Карпінським Г.І. та Позняк А.П. полягали у використанні учасниками однакової IP-адреси при подачі тендерних пропозицій, використанні однакових IP-адрес при вході в аукціон; використанні однакових IP-адрес при подачі податкової звітності, використанні однакових IP-адрес при керуванні банківськими рахунками через автоматизовану систему “Інтернет-Клієнт-Банк”, використання однієї електронної поштової скриньки під час подання податкової звітності, здійснення господарської діяльності за однією адресою, наявність спільної уповноваженої особи, яка здійснювала контроль щодо руху коштів по рахункам ФОП Карпінського Г.І. та ФОП Позняк А.П., синхронності дій, особливостями оформлення тендерної документації. Відтак АМКУ дійшов висновку, що така поведінка свідчить про обмін інформацією, узгодження дій, усунення конкуренції та спотворення результатів торгів.
При цьому, рішення адміністративної колегії Північного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України №60/87-р/к від 11.07.2024 ні ФОП Карпінським Г.І., ні ФОП Позняк А.П. не оскаржувалось.
На виконання вказаного рішення ФОП Карпінський Г.І. сплатив штраф, що підтверджується платіжною інструкцією №5453 від 03.09.2024, про що повідомив Північне міжобласне територіальне відділення Антимонопольного комітету України листом за вих. № 19 від 04.09.2024 (а.с.36).
26.09.2024 Північне міжобласне територіальне відділення Антимонопольного комітету України листом №60-02/5554 повідомило прокуратуру, що ФОП Карпінський Г.І. виконав покладений на нього обов`язок у вигляді сплати штрафу.
Прокурор у позовній заяві доводить, що зазначені обставини свідчать про завідомо невідповідність мети дій ФОП Карпінського Г.І. інтересам держави та суспільства під час участі у відкритих торгах і укладення договору про закупівлю, у зв`язку з чим, на думку прокурора, наявні підстави для застосування ч.3 ст.228 ЦК України та визнання недійсним договору про закупівлю за державні кошти №242 від 16.09.2019. Також зазначає, що з огляду на охоплення протиправної мети умислом ФОП Карпінського Г.І. та відсутність підстав для аналогічного висновку щодо замовника закупівлі, кошти у сумі 149000,00 грн, сплачені за недійсним договором, підлягають поверненню Житомирському геріатричному пансіонату Житомирської обласної ради, а кошти, отримані пансіонатом за рішенням суду – стягненню в дохід держави.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, відзивів, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, Північно-західний апеляційний господарський суд дійшов висновку про наступне:
Щодо підстав представництва інтересів держави прокурором колегія суддів враховує наступне.
Положеннями статті 53 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.
Згідно з положеннями ст.23 Закону України “Про прокуратуру” прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Аналіз положень статті 53 ГПК України у взаємозв`язку зі змістом статті 23 Закону України «Про прокуратуру» дає підстави вважати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесено відповідні повноваження; у разі відсутності такого органу.
Перший виключний випадок передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.
У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.
Нездійснення захисту має прояв в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.
Здійснення захисту неналежним чином має прояв в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.
Неналежність захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який, серед іншого, включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.
Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави.
Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно. 
Наведені висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі №912/2385/18 та від 06.07.2021 у справі №911/2169/20.
Крім цього, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї норми є поняття інтерес держави.
З урахуванням того, що інтереси держави є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.
Така правова позиція висвітлена Верховним Судом у його постановах від 13.03.2018 у справі №911/620/17, від 13.11.2018 у справі №910/2989/18.
У постанові від 26.05.2020 у справі №912/2385/18 Велика Палата Верховного Суду роз`яснила, що прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу.
При цьому, прокурору достатньо дотримуватися порядку, передбаченого ст.23 Закону України “Про прокуратуру”, і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого не звернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.
За доводами прокурора інтереси держави порушені тим, що внаслідок антиконкурентних узгоджених дій ФОП Карпінського Г.І. та ФОП Позняка А.П. закупівля “Меблі для дому” відбулася за відсутності реальної конкуренції, що позбавило замовника можливості отримати найвигіднішу ціну та призвело до неефективного використання бюджетних коштів і фактичних втрат. Оспорюваний договір про закупівлю, як наслідок антиконкурентних узгоджених дій, суперечить принципам публічних закупівель (максимальна економія, ефективність, результативність) і вимогам щодо забезпечення вільної та неспотвореної конкуренції, зокрема за ст.254 Угоди про асоціацію Україна–ЄС, що обґрунтовує необхідність судового захисту інтересів держави.
Частиною 4 ст.7 Закону України “Про публічні закупівлі” передбачено, що контроль у сфері публічних закупівель у межах своїх повноважень здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного фінансового контролю.
Відповідно до статті 7-1 Закону України "Про публічні закупівлі" Держаудитслужба здійснює моніторинг закупівлі протягом проведення процедури закупівлі, укладення договору та його виконання. За результатами моніторингу закупівлі складається висновок, в якому має міститься опис порушення та зобов`язання щодо усунення порушення.
У пункті 8 частини першої статті 10 Закону України "Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні" передбачено право Держаудитслужби порушувати перед відповідними державними органами питання про визнання недійсними договорів, укладених із порушенням законодавства, у судовому порядку стягувати у дохід держави кошти, отримані підконтрольними установами за незаконними договорами, без установлених законом підстав та з порушенням законодавства.
Підпунктом 9 пункту 4 положення "Про Державну аудиторську службу України" затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.02.2016 №43 передбачено, що Держаудитслужба відповідно до покладених на неї завдань вживає в установленому порядку заходів до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства та притягнення до відповідальності винних осіб, зокрема, звертається до суду в інтересах держави у разі незабезпечення виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.
Отже, Держаудитслужба є органом, який наділений повноваженнями на здійснення заходів контролю щодо додержання вимог чинного законодавства при проведенні замовниками публічних закупівель, а також на звернення до суду в інтересах держави у разі незабезпечення підконтрольною установою виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.
Аналогічна правова позиція Верховного Суду щодо наявності повноважень на звернення до суду Держаудитслужби та її підрозділів, а отже і прокурора в інтересах держави в їх особі, у разі не виконання вимог щодо усунення порушень законодавства, виявлених за результатами моніторингу закупівель, викладена у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.12.2018 у справі №924/1256/17 та у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 13.02.2019 у справі №906/296/18.
Як правильно встановив суд першої інстанції, у спірних правовідносинах органом, уповноваженим державою на здійснення функцій контролю у сфері публічних закупівель та реагування на порушення законодавства у цій сфері, є Держаудитслужба, повноваження якої на відповідній території реалізуються Управлінням Північного офісу Держаудитслужби в Житомирській області. 
Житомирська окружна прокуратура на адресу Північного офісу Держаудитслужби та Управління Північного офісу Держаудитслужби в Житомирській області надіслала лист №51-84-7333 вих-24 від 02.10.2024, в якому повідомила про виявлені порушення вимог законодавства під час проведення закупівлі та запропонувала вжити заходів судового захисту інтересів держави.
У відповідь Управління Північного офісу Держаудитслужби в Житомирській області повідомило про невжиття таких заходів, посилаючись на відсутність правових підстав для звернення до суду з позовом про визнання недійсними результатів відкритих торгів, договору про закупівлю №242 від 16.09.2019 та застосування наслідків недійсності правочину.
Отже, компетентний орган, будучи обізнаним про обставини можливого порушення інтересів держави, самостійно заходів судового захисту не вжив. 
За таких обставин, з урахуванням дотримання прокурором порядку, визначеного статтею 23 Закону України “Про прокуратуру”, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про наявність підстав для представництва прокурором інтересів держави у цій справі.
По суті позовних вимог колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до частини першої статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Статтею 203 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Згідно з частиною другою, третьою статті 215 Цивільного кодексу України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлено законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, установлених законом, такий правочин може бути визнано судом недійсним (оспорюваний правочин).
У даному випадку, вирішуючи спір по суті та оцінюючи доводи позову, суд має з`ясувати чи наявні передбачені законом обставини для визнання недійсним Договору про закупівлю товарів за державні кошти №242 від 16.09.2019, саме на підставі заявленої прокурором частини третьої статті 228 Цивільного кодексу України, а також чи підлягають застосуванню заявлені прокурором наслідки недійсності договору.
За змістом частини третьої статті 228 Цивільного кодексу України у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.
За приписами частини четвертої статті 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Так, у постанові від 19.12.2025 у справі №922/3456/23 об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, серед іншого, зазначила наступне:
« 74. Вирішуючи питання щодо застосування ч.3 ст.228 ЦК суд має враховувати що санкції, передбачені ч.3 ст.228 ЦК, ч.1 ст.208 ГК є не компенсаційними, а конфіскаційними санкціями, які передбачають стягнення усього отриманого за правочином на користь держави. Ці санкції спрямовані не на відновлення правового стану, який існував до порушення, а на покарання осіб, які порушили законодавчу заборону вчиняти правочин, який не відповідає інтересам держави і суспільства. 
75. Конфіскація без вироку суду (Non-Conviction Based Confiscation - NCBC) розглядається ЄСПЛ як втручання у право власності, захищене ст.1 Першого протоколу до Конвенції.
76. Застосування наслідків, передбачених ч.3 ст.228 ЦК є втручанням держави у право власності приватних осіб. Тому підлягає застосуванню ст.1 Першого протоколу до Конвенції. Відповідно до зазначеної статті кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
92. ЄСПЛ неодноразово звертав увагу на те, що для дотримання принципу пропорційності цивільна конфіскація має стосуватися майна, яке було отримане від злочинної діяльності, незаконного збагачення, майна, джерела походження якого сторона не могла пояснити, або майна, яке безпосередньо використовувалося при здійсненні злочинної діяльності. ЄСПЛ також визнав небезпечною тенденцію поширення конфіскації без вироку суду на випадки звичайних адміністративних порушень.
105. Враховуючи викладене, Об`єднана палата уточнює висновки, що містяться у постановах від 13.11.2024 у справі №911/934/23, від 17.10.2024 у справі №914/1507/23, а також інших постановах колегій суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду щодо застосування ч.3 ст.228 ЦК, таким чином:
При визначенні підстав для застосування ч.3 ст.228 ЦК, яка містить санкцію конфіскаційного характеру, не властиву нормам цивільного законодавства, і яка несе в собі високі ризики втручання держави в право власності приватних осіб, суд має враховувати критерії, визначені ЄСПЛ, щодо пропорційності покарання (конфіскації без вироку суду) та можливості обрання менш обтяжливого заходу для винної сторони правочину (двосторонньої реституції, стягнення збитків, штрафу тощо). 
Ця стаття може застосовуватися у виключних випадках порушення інтересів держави та суспільства, які, зокрема, можуть мати місце при вчинені особою кримінального злочину (тобто, за наявності обвинувального вироку суду, що набрав законної сили), або дій, якими державі та суспільству завдані значні збитки, а винна особа відповідно незаконно, безпідставно збагатилася (на суму, співставну із вартістю того, що стягується на користь держави, для дотримання принципу пропорційності втручання). Ця норма не може бути застосована у випадку порушення суб`єктом господарювання будь-яких норм чинного законодавства, яке регулює господарську діяльність, зокрема законодавства про захист конкуренції.
106. ЄСПЛ звертає увагу на важливість дотримання принципу пропорційності втручання і щодо добросовісного власника майна (у нашому випадку - добросовсної сторони правочину).
107. На перший погляд, приписи ч.3 ст.228 ЦК свідчать про те, що втручання у право володіння майном добросовісного учасника правочину не відбувається, невинна особа не має зазнавати збитків через недійсний правочин, адже сторона має отримати від порушника назад своє майно, а з неї стягується в дохід держави лише те, що вона отримала від порушника. 
108. Втім, Об`єднана палата вважає, що за умови застосування відповідних приписів ч.3 ст.228 ЦК, відбувається непропорційне втручання в право власності й добросовісного учасника.
109. По-перше, добросовісна сторона все одно втрачає очікуваний результат угоди. Вона витратила час, ресурси, можливо зазнала упущеної вигоди і зрештою залишиться ні з чим (лише зі своїм початковим майном/грошима). Якщо правочин був вигідним для неї, позбавлення майна чи прибутку може відчуватися як покарання, хоча умислу з її боку не було.
110. По-друге, конфіскація майна добросовісної сторони (того, що вона отримала від іншого учасника) означає, що держава вилучає майно у особи, яка не вчинила свідомого порушення. Такий крок потребує дуже переконливого обґрунтування публічним інтересом. ЄСПЛ у подібних справах перевіряє, чи не було можливості обмежитися менш суворими заходами щодо невинної особи (справа "Air Canada v. the United Kingdom")».
Як обґрунтовано виснував суд першої інстанції на підставі аналізу вказаної вище постанови Об`єднаної палати, для застосування частини третьої статті 228 Цивільного кодексу України має бути доведено сукупність таких обставин:
- наявність конкретної мети правочину, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства;
- причинно-наслідковий зв`язок між такою метою та наслідками правочину;
- умисел сторони (сторін) на досягнення цієї протиправної мети;
- пропорційність обраного засобу втручання (санкції) легітимній меті захисту публічних інтересів.
При цьому державні інтереси - це інтереси, пов`язані з потребою у здійсненні загальнодержавних дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (рішення Конституційного Суду України у рішенні №3-рп/99 від 08.04.1999).
Поняття "інтереси держави" має невизначений зміст, і в кожному конкретному випадку необхідно встановити, порушені чи ні інтереси окремої особи або держави. Інтереси держави - це закріплена Конституцією та законами України, міжнародними договорами (іншими правовими актами) система фундаментальних цінностей у найбільш важливих сферах життєдіяльності українського народу і суспільства.
У контексті публічних закупівель такими інтересами є забезпечення добросовісної конкуренції та ефективного використання бюджетних коштів.
Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у пункті 95 вищезазначеної постанови також зазначила, що антиконкурентна поведінка спрямована на спотворення конкуренції між учасниками торгів, але не завжди має за мету завдати шкоди державі чи підривати її інтереси. Тому така поведінка сама по собі не трансформує правочин у такий, що суперечить інтересам держави та суспільства у значенні ч.3 ст.228 ЦК.
Прокурор обґрунтовує позов тим, що встановлений рішенням Антимонопольного комітету України від 11.07.2024 №60/87-р/к факт антиконкурентних узгоджених дій ФОП Карпінського Г.І. та ФОП Позняка А.П. під час участі у відкритих торгах свідчить про завідомо протиправну мету дій відповідача-1, яка суперечить інтересам держави і суспільства, а відтак про наявність підстав для визнання договору недійсним за ч.3 ст.228 ЦК України та застосування наслідків, передбачених цією нормою, з огляду на наявність умислу у відповідача-1 і відсутність підстав для аналогічного висновку щодо замовника закупівлі.
Як правильно зазначив суд першої інстанції, сам по собі встановлений рішенням органу Антимонопольного комітету України факт антиконкурентних узгоджених дій не звільняє прокурора від обов`язку довести сукупність обставин, необхідних для застосування частини третьої статті 228 ЦК України. Не будь-які порушення актів цивільного законодавства, вчинені під час укладення договору, мають своїм наслідком невідповідність правочину інтересам держави і суспільства. Наявність такого наміру (умислу) у сторін (сторони) означає, що вони (вона), виходячи з обставин справи, усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність укладеного договору і суперечність його мети інтересам держави і суспільства та прагнули або свідомо допускали настання протиправних наслідків.
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 20.03.2019 у справі №922/1391/18.
Отже, сам по собі встановлений рішенням Антимонопольного комітету України факт антиконкурентних узгоджених дій учасників торгів свідчить про порушення законодавства про захист економічної конкуренції, однак не є достатнім для висновку про те, що укладений за результатами торгів договір був спрямований на досягнення мети, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства у розумінні частини третьої статті 228 ЦК України.
Матеріалами справи підтверджується, що спірний договір виконано сторонами належним чином: товар поставлено, прийнято без зауважень та оплачено. Водночас матеріали справи не містять доказів недобросовісної поведінки замовника закупівлі.
Як обґрунтовано зазначив суд першої інстанції, прокурор не надав належних і допустимих доказів того, що внаслідок укладення та виконання спірного договору замовник здійснив переплату бюджетних коштів, отримав товар за завідомо завищеною ціною або зазнав інших значних майнових втрат, співмірних із конфіскаційною санкцією, що заявляється до застосування. Також не доведено, що на момент закупівлі існували реальні альтернативні тендерні пропозиції, які об`єктивно забезпечували істотну економію бюджетних коштів, однак були усунуті саме внаслідок встановлених Антимонопольним комітетом України антиконкурентних узгоджених дій.
На підставі викладеного колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що прокурором не доведено наступних обставин: наявності мети спірного правочину, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства; заподіяння державі та суспільству значних збитків, а також безпідставного збагачення відповідача-1; причинно-наслідкового зв`язку між встановленими антиконкурентними узгодженими діями учасників торгів та погіршенням майнового становища держави.
Таким чином, прокурором не доведено наявності сукупності умов, необхідних для визнання спірного договору недійсним саме на підставі частини 3 статті 228 ЦК України та застосування наслідків, передбачених цією нормою.
Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
З`ясування відповідних обставин має здійснюватися із застосуванням критеріїв оцінки доказів передбачених статтею 86 ГПК України щодо відсутності у жодного доказу заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо, а також вірогідності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності.
З огляду на наведене вище та наявні у матеріалах справи докази, колегія суддів суду апеляційної інстанції вважає правильним висновок місцевого господарського суду про відмову у позові заступника керівника Житомирської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Північного офісу Держаудитслужби до Фізичної особи-підприємця Карпінського Геннадія Івановича та Житомирського геріатричного пансіонату Житомирської обласної ради про визнання недійсним договору закупівлі та застосування наслідків недійсності правочину шляхом стягнення 149000,00 грн.
Згідно з ч.4 ст.11 Господарського процесуального кодексу України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
За усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи "Серявін та інші проти України", "Пронін проти України" одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Зазначене судом першої інстанції було дотримано в повній мірі.
При цьому, п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.
Питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
Відхиляючи скаргу апеляційний суд у принципі має право просто підтвердити правильність підстав, на яких ґрунтувалося рішення суду нижчої інстанції (рішення у справі "Гарсія Руїс проти Іспанії").
В силу приписів ч.1 ст.276 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судова колегія вважає, що суд першої інстанції на підставі сукупності досліджених доказів повно з`ясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді спору судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, а наведені в ній доводи не спростовують висновків суду.
Відповідно до положень ст.129 ГПК України витрати зі сплати судового збору за апеляційний перегляд рішення у справі покладаються на апелянта.
Керуючись ст.ст.269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Житомирської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Житомирської області від 03.03.2026 у справі №906/7/25 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції.
Повний текст постанови складено 20.05.2026.

Головуючий суддя Саврій В.А. 

Суддя   Романюк Ю.Г. 

Суддя   Коломис В.В.