ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

17 червня 2026 року 
м. Київ
справа № 755/460/24
провадження № 61-5022 св 26
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),
суддів: Гулейкова І. Ю., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В.,
учасники справи:
позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
відповідач - ОСОБА_3 , 
треті особи: ОСОБА_4 , об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Русанівська затока», 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_5 , ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного м. Києва від 02 липня 2025 року у складі судді Хромової О. О. та постанову Київського апеляційного суду від 11 березня 2026 року у складі колегії суддів: Стрижеуса А. М., Поливач Л. Д., Шкоріної О. І.,

ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог 
У лютому 2024 року ОСОБА_5 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_6 , яку у подальшому ухвалою районного суду від 01 травня 
2024 року з урахуванням ухвали районного суду від 01 травня 2024 року про виправлення описки, замінено на ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Русанівська затока» (далі - ОСББ «Русанівська затока»), в якому, з урахуванням уточнення позовних вимог, просили суд: 1) витребувати у ОСОБА_3 допоміжне приміщення, площею 88,55 кв. м, 
у підвальному поверсі будинку АДРЕСА_1 на користь співвласників багатоквартирного будинку; 
2) скасувати запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень про реєстрацію права власності на нежитлове вбудоване приміщення 
№ 12, площею 88,55 кв. м, у будинку АДРЕСА_1 за тією с амою адресою (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2042213980000), з виключенням запису про право власності, індексний номер 72193273.
Позов мотивовано тим, що вони є власниками квартир у будинку 
АДРЕСА_1 . Одночасно із набуттям права власності на об`єкти нерухомості вони набули право власності на допоміжні приміщення будинку, які є спільною сумісною власністю всіх співвласників багатоквартирного будинку відповідно до статті 382 ЦК України. З урахуванням положень Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» допоміжними приміщеннями багатоквартирного будинку є приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення. Положення про набуття співвласниками багатоквартирного будинку права власності на допоміжні приміщення закріплено у рішеннях Конституційного Суду України від 02 березня 2004 року № 4-рп/2004 та 
від 09 листопада 2011 року № 14-рп/2011.
Відповідно до проекту житлового будинку по 
АДРЕСА_2 , виготовленого АТ «Київпроект» у 2000 році, та Акту про приймання в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкту від 31 грудня 
2003 року, у підвалі будинку, що є спільною сумісною власністю співвласників будинку, приміщення, у якому знаходиться нежитлове приміщення № 12, яке належить відповідачеві, за своїм призначенням є «комори для мешканців» та «водомірний вузол». Тобто, є допоміжним приміщенням, призначеним для обслуговування будинку.
Згідно з проєктом будівництва Т-9904 «Житловий будинок по АДРЕСА_2 », у підвалі будинку не передбачалося роздільних архітектурно-планувальних рішень під влаштування комерційних об`єктів, оскільки в межах всіх приміщень підвалу прокладені загальнобудинкові інженерні мережі, які потребують догляду, періодичних поточних і капітальних ремонтів, відповідно до нормативних вимог з експлуатації та утримання житлових будівель, а саме: трубопроводи магістральної системи холодного водопостачання в осях 15-23 В1(І) діаметром 70/50 мм, трубопроводи системи В1 (ІІ) - 80 мм, трубопроводи магістральної системи пожежного водопроводу в осях 22-23 мають два зовнішніх випускних патрубки 2/80 мм з регулюючою запірною арматурою, трубопроводи магістральної системи гарячого водопостачання в осях 15-21 Т1(І) у межах підвалу мають проектні діаметри 50/70 мм, трубопроводи магістральної системи водовідведення прокладені в осях 16-17 та 21-22 із випусками каналізаційної системи К1-1 та К1-2 діаметром 150 мм до колодязів зовнішньої каналізаційної системи, які призначені для забезпечення нормальної експлуатації всього будинку, його інженерних мереж та побутового обслуговування мешканців та відносяться до допоміжних приміщень багатоквартирного житлового будинку (пункт 3.7 ДБН В.2.2-15:2019 «Будинки і споруди. Житлові будинки. Основні положення»).
Співвласники спірного підвального приміщення згоди на відчуження підвального приміщення площею 88,5 кв. м, а саме комор та водомірного вузла, їх реконструкцію та переобладнання не надавали. Водночас, у квітні 2023 року ОСОБА_6 намагалася потрапити до приміщення будинку, як власник такого приміщення. Працівники поліції, які прибули на виклик відповідача, дійшли висновку, що до вирішення спору обидві сторони мають право користуватися спірним приміщенням.
Згідно з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, спірне приміщення належить ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів № 114, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Черняком А. Л., інвестиційного контракту (про інвестування у нежитлове будівництво) від 02 березня 2005 року 
№ 16-02/Д11 АТ, укладеного з ХК «Київміськбуд», Акту приймання-передачі нерухомого майна від 04 квітня 2005 року № б/н, довідки від 11 березня 2005 року 
№ 20/105.
Водночас, підстави набуття права власності позивачі вважали неправомірними. 
Так, 23 лютого 2005 року між АТ «Київміськбуд», як підрядником, та третьою особою ОСОБА_4 , як інвестором, без згоди співвласників, укладено інвестиційний контракт № 16-92/Д11 про інвестування у нежитлове будівництво вбудованого приміщення в житловому будинку, з метою здачі об`єкта ОСОБА_4 спільно 
з АТ ХК «Київміськбуд» в експлуатацію та набуття права власності на нежитлове приміщення у збудованому будинку. 
Позивачі вважали, що нежитлове вбудоване приміщення № 12 не було побудовано у багатоквартирному будинку, право власності ОСОБА_4 на нього не набув, оскільки АТ ХК «Київміськбуд» проінвестоване приміщення не побудовано, 
 ОСОБА_4 відповідно до вимог пункту 1.4 контракту проект нежитлового приміщення не замовив, не узгодив у райдержадміністрації зміну функціонального запроектованого призначення, технічний паспорт у БТІ не замовив, компанія, на виконання вимог пункту 2 контракту, приміщення в експлуатацію не прийняла. Також з протоколу проведення електронних торгів № 462880 вбачається, що їх предметом були майнові права на нежитлове приміщення АДРЕСА_3 , а не нежитлове приміщення № 12 за вказаною адресою, як об`єкт нерухомості. Оскільки ОСОБА_4 не набув право власності на спірне приміщення, не оформив та не зареєстрував його у встановленому законом порядку, останнє не могло бути реалізоване через електронні торги. При цьому, до відповідача перейшло майнове право вимоги приміщення № 12, тому у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Черняк А. Л. не було підстав для видачі відповідачеві свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, оскільки підстави для виникнення права власності були відсутні. Дотримання процедури оформлення свідоцтва про право власності та його подальша державна реєстрація не можуть бути підставою для виникнення такого права.
Позивачі зазначали, що надання спірному приміщенню номеру «12» не узгоджується із тим, що АТ ХК «Київміськбуд» після прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкту, за відсутності запроектованого, побудованого та проінвестованого нежитлового приміщення № 12, уклало інвестиційний контракт із ОСОБА_4 , предметом якого було право вимоги об`єкту, якого не існувало. Водночас, номер «12» у багатоквартирному будинку присвоєно іншому об`єкту нерухомого майна, а саме двокімнатній квартирі, площею 85,50 кв. м, що належить ТОВ «Фірма ТМА». Тому спірне приміщення не могло бути проінвентаризовано та зареєстровано на праві власності, як приміщення одного і того ж багатоквартирного будинку.
Ураховуючи викладене,  ОСОБА_5 та  ОСОБА_2 просили суд їх позов задовольнити.
Короткий зміст судових рішень суду першої та суду апеляційної інстанцій
Рішенням Дніпровського районного м. Києва від 02 липня 2025 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 11 березня 2026 року, 
у задоволенні позову ОСОБА_5 , ОСОБА_2 відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Судові рішення мотивовані тим, що позивачами не було надано належних й допустимих доказів, які підтверджують, що спірне приміщення призначене для загального користування (у тому числі як допоміжні), що в ньому є несучі, огороджувальні та несучо-огороджувальні конструкції будинку для обслуговування будинку. Суду не було надано доказів, що у вказаному приміщенні знаходиться механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, та необхідне для забезпечення життєдіяльності житлового будинку.
Відповідно до проекту житлового будинку по 
АДРЕСА_2 , виготовленого АТ «Київпроект» у 2000 році, та Акту про приймання в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкту від 31 грудня 2003 року, у підвалі будинку, що є спільною сумісною власністю співвласників будинку, приміщення, в якому знаходиться нежитлове приміщення № 12 за своїм призначенням є «комори для мешканців». У матеріалах справи наявні докази, що вказані приміщення були заплановані саме як комори, проте комори не є допоміжними приміщеннями, оскільки вони не є необхідними для забезпечення життєдіяльності багатоквартирного будинку.
Апеляційний суд, відхиляючи доводи апеляйційної скарги позивачів, крім іншого, зазначив, що у змагальному процесі саме позивачі повинні довести підставу позову, а не перекладати такий обов'язок на відповідача, який мав би спростувати позов (концепція негативного доказу). 
Суди застосували судову практику Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду у подібних правовідносинах щодо допоміжного та нежитлового приміщення у будинку. 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У квітні 2026 року  ОСОБА_5 таОСОБА_2 звернулися до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Дніпровського районного м. Києва від 02 липня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 11 березня 2026 року, 
в якій просять оскаржувані судові рішення скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким їх позов задовольнити. 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 квітня 2026 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі, витребувано матеріали цивільної справи № 755/460/24 із Дніпровського районного м. Києва, надіслано іншим учасникам справи копію касаційної скарги та доданих до неї документів, роз`яснено право подати відзив на касаційну скаргу, надано строк для його подання.
У травні 2026 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 червня 2026 року справу призначено до судового розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами. 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга  ОСОБА_5 та  ОСОБА_2 мотивована тим, що оскаржувані судові рішення прийняті з порушенням норм матеріального і процесуального права, при неповному з`ясуванні судом обставин, що мають значення для справи. 
Суд застосував норми матеріального права без урахування відповідних висновків Верховного Суду.
Вказують, що застосовані судом правові висновки Верховного Суду є помилковим, так як справи не є подібними. При цьому зазначає, що за стандартом доказування визначальним у цій справі є встановлення факту проектування спірного приміщення, побудови та прийняття в експлуатацію у встановленому законом порядку, а таких доказів відповідач суду не надав. Спірне приміщення як самостійний об`єкт нерухомості не проектувався, не будувався і не приймався до експлуатації.
Зазначають, що належних та допустимих доказів того, що спірне приміщення первинно планувалось, як нежитлове вбудоване приміщення, яке призначене для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру матеріали справи не містять. А тому очевидно, шо спірні приміщення не є самостійним об`єктом нерухомого майна та є допоміжними приміщенням житлового будинку. 
Матеріали справи містять докази для встановлення факту приналежності їм підвального приміщення багатоквартирного будинку з моменту набуття права власності на квартири у будинку та відсутності факту надання ними згоди будь-кому, у тому числі ОСОБА_4 та AT АК «Київміськбуд» на користування, переобладнання та розпорядження будь-якими допоміжними приміщеннями будинку.
Зазначають, що судами не встановлено у кого саме і з якого моменту виникло первинне право на нежитлове вбудоване приміщення № 12, а отже, таке право не виникало взагалі, а також не існує будь-яких первинних правовстановлюючих документів (актів введення спірних приміщень в експлуатацію як новозбудоване майно або ж за наслідками реконструкції житлових чи допоміжних приміщень), які б підтверджували набуття ОСОБА_4 речових прав на спірне приміщення, як окремий об`єкт цивільних прав.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
У травні 2026 року до Верховного Суду надійшов відзив від представника 
ОСОБА_3 - адвоката Падалко О. Ю., в якому зазначається, що доводи касаційної скарги є безпідставними, не спростовують висновків судів, зводяться до переоцінки судом доказів, а оскаржувані судові рішення ухвалені із дотриманням норм права. Посилання в касаційній скарзі на неврахування судами висновків, викладених у відповідних постановах Верховного Суду, є безпідставними, оскільки висновки у цих справах і у даній справі, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст спірних правовідносин, є різними.
Крім того, вказує, що позивачами не доведено, що вищевказане спірне нежитлове приміщення є саме допоміжним приміщенням. Належним доказом для підтвердження віднесення приміщення до допоміжного є висновок технічно-будівельної експертизи, висновок якої в матеріалах справи відсутній, так як позивачі не просили про її проведення, що є їхнім обов'язком.
Фактичні обставини справи, встановлені судами 
Відповідно до свідоцтва про право власності від 05 травня 2004 року, виданого Головним управлінням житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення від 22 квітня 2004 року № 746-С/КІ, ОСОБА_2 на праві приватної власності належить квартира 
АДРЕСА_4 .
Згідно свідоцтва про право власності від 02 серпня 2004 року, виданого Головним управлінням житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення від 21 липня 2004 року № 1329-С/КІ, ОСОБА_5 на праві приватної власності належить квартира 
АДРЕСА_5 .
До матеріалів справи долучено проект житлового будинку по 
АДРЕСА_2 , виготовлений АТ «Київпроект», а саме Том ІІІ «Організація будівництва». Зазначено, що підрядником є ХК «Київміськбуд».
З проекту вбачається, що для розрахунку норми тривалості будівництва застосовано такі вихідні дані про житловий будинок: поверховість - 23 поверхи, стіни - цегляні, загальна площа квартир - 19 700,00 кв. м, основа - залізобетонні палі 8.9м-610 шт, вбудовані приміщення загальною площею 800 кв. м, підземна автостоянка на 90 місць. Також міститься графічне зображення плану підвалу 
Т-9904-АБ, стадія - П (проект), план виготовлено АТ «Київпроект».
31 грудня 2003 року в Управлінні Держархбудконтролю міста Києва Київської міської державної адміністрації зареєстровано Акт про приймання в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта - Житлового будинку по АДРЕСА_1 (без вбудованих приміщень).
У пункті 4 Акту зазначено, що об`єкт, що приймається в експлуатацію, має такі будівельні показники: загальна площа - проектна 19 700,0 кв. м, фактична 
19 766,0 кв. м; житлова площа - проектна 10 989,57 кв. м, фактична 10 917,0 кв. м; кількість поверхів - 23, кількість квартир - АДРЕСА_6 , загальний будівельний 
об`єм - 96 742,80 м куб.; у тому числі підземної частини - 3761,9 м куб.; вбудовані приміщення всього - проектний 3 118,9 м куб./708,32 кв. м, фактичний - вводяться в експлуатацію поокремо.
Згідно із положенням про порядок приймання в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів у місті Києві, на підставі позитивних висновків органів державного контролю і нагляду в будівництві та архітектурі про надання дозволу на експлуатацію об`єкта, закінчений будівництвом та підготовлений до експлуатації житловий будинок по 
АДРЕСА_1 прийнято в експлуатацію без вбудовано-прибудованих приміщень нежитлового призначення. Також зазначено, що експлуатація житлової частини будинку дозволяється.
23 лютого 2005 року між АТ ХК «Київміськбуд» та ОСОБА_4 (інвестором) укладено інвестиційний контракт № 16-92/Д11, відповідно до умов якого за цим контрактом компанія зобов`язується своїми силами і засобами, за рахунок коштів інвестора збудувати і передати інвесторові нежитлове вбудоване приміщення в житловому будинку АДРЕСА_2 , а інвестор зобов`язується забезпечити відповідне фінансування об`єкта та прийняття його у свою власність на умовах цього контракту (пункт 1.1). Компанія передає інвестору в рахунок його інвестиційних внесків нежитлове вбудоване приміщення № 12, загальною площею 88,55 кв. м, яке знаходиться в підвалі житлового будинку 
АДРЕСА_2 (пункт 1.3). Інвестор за власні кошти замовляє проект нежитлового приміщення, самостійно узгоджує в райдержадміністрації його функціональне призначення, комплектує приміщення необхідним обладнанням, замовляє у БТІ міста Києва технічний паспорт, спільно з компанією вводить нежитлове приміщення в експлуатацію, сплачує внесок у пайову участь у створенні соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста Києва та отримує в управлінні економіки КМДА відповідну довідку для оформлення у Фонді комунальної власності Свідоцтва про право власності на нежитлове приміщення (пункт 1.4) компанія передає інвестору на підставі Акту прийому-передачі на протязі 5 банківських днів, після 100 % оплати та введення будинку в експлуатацію нежитлове вбудоване приміщення, вказане в пункті 1.3 цього контракту, що відповідає проектній документації. «Характеристика вбудованих приміщень житлового будинку АДРЕСА_2 » і викопіювання з проектної документації «План підвалу» додаються до цього контракту (пункт 2.3).
11 березня 2005 року ОСОБА_4 видано довідку АТ ХК «Київміськбуд» № 20/105, про те, що згідно з Інвестиційним контрактом від 23 лютого 2005 року № 16-92/Д11, нежитлове вбудоване приміщення № 12, загальною площею 88,55 кв. м, яке знаходиться в підвалі житлового будинку АДРЕСА_7 , 
вартістю 115 115,00 грн, у тому числі ПДВ, проінвестоване в повному обсязі.
У матеріалах справи міститься технічна характеристика нежитлових вбудованих приміщень в будинку по АДРЕСА_2 , затверджений ХК «Київміськбуд», 
а також план нежитлового приміщення № 12 (підвал) у житловому будинку АДРЕСА_2 .
04 квітня 2005 року між АТ ХК «Київміськбуд» та ОСОБА_4 підписано Акт прийому-передачі вбудовано-прибудованих приміщень інвестору, відповідно до якого замовник побудував та передає, а інвестор сплатив 100 % вартості та приймає нежитлове приміщення 
АДРЕСА_3 - приміщ. Вказані приміщення мають загальну площу 
88,55 кв. м. Загальна вартість приміщення складає 115 115,00 грн. Інвестор набуває права власності на вказане приміщення після оформлення Свідоцтва про право власності та реєстрації його в БТІ міста Києва. Після відкриття будинку під заселення інвестор несе відповідальність за охорону свого приміщення і сплачує комунальні послуги.
24 жовтня 2016 року ОСББ «Русанівська затока» звернулося до ОСОБА_4 із повідомленням, в якому зазначили, що з 15 липня 2016 року у будинку 
АДРЕСА_1 було створено і зареєстровано 
ОСББ «Русанівська затока» та обрано його керівний орган - Правління ОСББ. Виконуюча статутні завдання Правління ОСББ ознайомилася з інформацією про договірні відносини ОСОБА_4 з ТОВ «Новобудова» та ПАТ ХК «Київміськбуд» стосовно частини підвалу будинку і дійшла висновку, що такі відносини не породили і не могли породити право на частку допоміжних приміщень будинку. Також зазначили, що у ОСОБА_4 відсутнє право на майно та проінформували про неможливість використання ним допоміжного приміщення у будинку. З питань відшкодування шкоди рекомендували звернутися до ПАТ ХК «Київміськбуд» і 
ТОВ «Новобудова».
У провадженні Дарницького районного суду м. Києва перебувала цивільна справа № 753/16546/13 за позовом ПАТ АБ «Укргазбанк» до ОСОБА_4 , третя особа - ОСОБА_7 , про стягнення заборгованості. 10 жовтня 2014 року Дарницьким районним судом м. Києва у цій справі видано виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_4 на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» заборгованості за кредитним договором від 10 червня 2008 року № 22-К/08-VIP у розмірі 2 364 804,46 доларів США та 7 959 804,36 грн.
12 березня 2019 року приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва 
Вольф Т. Л. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження 
№ НОМЕР_2 з примусового виконання виконавчого листа у справі № 753/16546/13, виданого 10 жовтня 2014 року Дарницьким районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_4 на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» заборгованості.
04 липня 2019 року приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва 
Вольф Т. Л. у межах виконавчого провадження № НОМЕР_2 винесено постанову про опис та арешт майнових прав боржника ОСОБА_4 є Установлено, що згідно договору про заставу майнових прав від 16 червня 2005 року № 9-39 боржник має майнові права на нерухоме майно, а саме на нежитлове вбудоване приміщення 
№ НОМЕР_1 , загальною площею 88,55 кв. м, яке знаходиться в підвалі житлового будинку 
АДРЕСА_2 . Постановлено описати та накласти арешт на майнові права на нерухоме майно, а саме майнові права на нежитлове вбудоване приміщення АДРЕСА_8 . На описане майно накладено арешт та встановлено обмеження права користування ним - заборонено відчуження.
Також надано витяг про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень нерухомого майна від 12 березня 2019 року № 58657127 з відомостями про реєстрацію арешту рухомого майна - майнових прав боржника на нежитлове вбудоване приміщення 
№ 12, загальною площею 88,55 кв. м, яке знаходиться в підвалі житлового будинку АДРЕСА_2 . Підстава - постанова про арешт майнових прав боржника від 12 березня 2019 року, ВП № НОМЕР_2.
15 жовтня 2019 року приватний виконавець виконавчого округу міста Києва 
Вольф Т. Л., відповідно до порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 29 вересня 2016 року № 2831/5, звернулася до ДП «СЕТАМ» із заявкою на реалізацію арештованого майна у виконавчому провадження № НОМЕР_2, у тому числі майнових прав на нежитлове вбудоване приміщення № 12, загальною площею 88,55 кв. м, яке знаходиться в підвалі житлового будинку АДРЕСА_1 .
Відповідно до протоколу проведення електронних торгів від 27 січня 2020 року 
№ 462880, на платформі ДП «Сетам» 27 січня 2020 року відбулися майнові торги щодо лота з реєстраційним номером № 399977, до складу якого, серед іншого, входили майнові права на нежитлове приміщення 
АДРЕСА_8 .
Зазначені документи щодо проведення електронних торгів надано ДП «СЕТАМ» у порядку надання інформації про документи, що були підставою для реалізації нежитлового приміщення № 12, загальною площею 88,55 кв. м, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (лист від 03 червня 2021 року 
№ 1622/10455-12-21/15.
Відповідно до копії свідоцтва від 24 лютого 2020 року, зареєстрованого в реєстрі за № 114, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Черняком А. Л. відповідно до статті 61 Закону України «Про виконавче провадження» та на підставі акту про реалізацію майнових прав, складеного 
24 лютого 2020 року приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Павелкін Т. В., реєстраційний номер виконавчого провадження № НОМЕР_2. Посвідчено, що ОСОБА_6 належать на праві приватної власності майнові права на нерухоме майно, серед якого, нежитлове вбудоване приміщення 
№ НОМЕР_1 , загальною площею 88,55 кв. м, яке знаходиться в підвалі житлового будинку АДРЕСА_1 .
До свідоцтва долучено Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 27 лютого 2020 року № 202204081, відповідно до якого 25 лютого 2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Черняком А. Л. зареєстровано право приватної власності ОСОБА_6 на нежитлове вбудоване приміщення № 12, загальною площею 88,55 кв. м, яке знаходиться в підвалі житлового будинку 
АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 2042213980000.
Також до матеріалів справи долучено копію Технічного паспорту на нежитлове приміщення АДРЕСА_3 ., виготовлений ДП «Державний інститут комплексних техніко-економічних досліджень» станом на 15 травня 2015 року, а копію договору від 01 червня 
2021 року № 15601/5-04СА на послуги з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, укладеного між ПрАТ «АК «Київводоканал» та ОСОБА_6 , копію додатку № 1 до договору з відомостями про об`єкт - нежитлове приміщення, загальною площею 88,55 кв. м за адресою: АДРЕСА_9 , копію додаткової угоди від 21 січня 2021 року № 1 до договору та документи, що свідчать про встановлення індивідуального приладу обліку спожитої води.
ОСОБА_6 12 травня 2021 року звернулася до ПрАТ «ДТЕК Київські Електромережі» щодо приєднання спірного приміщення до електричних мереж, про що свідчить лист ПрАТ «ДТЕК Київські Електромережі» від 13 травня 2021 року 
№ 4/43/ДепРМТП/1/./149153.
Довідкою КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 29 червня 2021 року № 062/14-8057 (И-2021), за даними реєстрових книг КП КМР «КМ БТІ» убачається: реєстрація права власності на об`єкт нерухомого майна за адресою: 
АДРЕСА_9 - відсутня. Бюро не проводило технічну інвентаризацію нежитлового приміщення № 12 за адресою: 
АДРЕСА_2 .
З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна 
від 30 вересня 2022 року № 311314531, нежитлове вбудоване приміщення № 12, загальною площею 88,55 кв. м, що знаходиться в підвалі житлового будинку 
АДРЕСА_1 25 лютого 2020 року на праві приватної власності зареєстровано за ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів від 24 лютого 
2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Черняк А. Л., зареєстровано в реєстрі за № 114, інвестиційного контракту (про інвестування у нежитлове будівництво) від 02 березня 2005 року № 16-92/Д11, укладеного із АТ ХК «Київміськбуд», акту приймання-передачі нерухомого майна 
від 04 квітня 2005 року, довідки від 11 березня 2005 року № 20/105.
До матеріалів справи також долучено копію реєстраційної справи № 2042213980000 щодо приміщення № 12 у будинку АДРЕСА_1 , до якої входить заява про державну реєстрацію прав та їх обтяжень 
ОСОБА_6 від 25 лютого 2020 року, копія свідоцтва від 24 лютого 2020 року, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Черняком А. Л., зареєстровано в реєстрі за № 114, копія інвестиційного контракту від 23 лютого 2005 року № 16-92/Д11, копія акту прийому-передачі вбудовано-прибудованих приміщень інвестору від 04 квітня 2005 року, копія витягу про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна від 12 квітня 2013 року № 40409682, копія технічного паспорта на нежитлове приміщення 
АДРЕСА_3 від 15 травня 2015 року, інформаційна довідка КП КМР «КМБТІ» від 18 лютого 2020 року № НЖ-2020 № 328, копія довідки від 11 березня 2005 року № 20/105, відомості із бази даних про реєстрацію заяв та запитів Державного реєстру речових прав від 27 лютого 2020 року № 202201227, Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 27 лютого 2020 року № 202201980 щодо суб`єкта - ОСОБА_6 , паперова копія рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Черняка А. Л. від 27 лютого 2020 року № 51370057 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та паперова копія витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 27 лютого 2020 року 
№ 202204081
З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 11 квітня 2024 року № 373910240 убачається, що 21 березня 2024 року право приватної власності на спірне нежитлове вбудоване приміщення № НОМЕР_1 , загальною площею 88,55 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2042213980000, зареєстровано за ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 21 березня 2024 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сімоновою В. В., зареєстровано в реєстрі за № 524. Також міститься запис про обтяження 
№ 54251757 на підставі іпотечного договору від 22 березня 2024 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сімоновою В. В., зареєстровано в реєстрі за № 530. Обтяжувач - ОСОБА_8 .
З копій документів, що містяться в матеріалах реєстраційної справи 
№ 2042213980000 щодо приміщення АДРЕСА_3 , наданої Департаментом з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), встановлено, що 21 березня 2024 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сімоновою В. В. посвідчено договір дарування нежитлового приміщення, предметом якого є нежитлове приміщення, що розташоване за адресою: АДРЕСА_9 , загальною площею приміщення - 88,55 кв. м. Відповідно до умов договору ОСОБА_9 безоплатно та безумовно передала предмет договору у власність ОСОБА_3 , а ОСОБА_3 прийняв його 
у власність.
Також в матеріалах реєстраційної справи міститься копія заяви ОСОБА_3 про державну реєстрацію від 21 березня 2024 року, паперова копія відомостей із бази даних про реєстрацію заяв та запитів Державного реєстру речових прав 
від 21 березня 2024 року № 370915610, Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна 
від 21 березня 2024 року № 370916195 щодо суб`єкта - ОСОБА_3 , Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 21 березня 2020 року № 370916352 щодо суб`єкта - ОСОБА_10 , Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 21 березня 
2020 року № 370916434 щодо суб`єкта - ОСОБА_6 , паперова копія рішення про державну реєстрацію від 21 березня 2024 року № 72193273. Паперова копія витягу з Державного реєстру речових прав від 21 березня 2024 року № 370917393.
З копій заяв представника ОСОБА_3 - адвоката Падалко О. Ю. до Дніпровського УП ГУНП в місті Києві вбачається, що представник 18 грудня 2024 року звернулася до правоохоронного органу із повідомленням про наявність перешкод у користуванні належним ОСОБА_3 нежитловим приміщенням 
АДРЕСА_3 .
Також встановлено, що квартира за адресою:АДРЕСА_9 , загальною площею 85,50 кв. м, житловою площею - 45,30 кв. м на праві власності належить ТОВ «Фірма «ТМА» на підставі договору купівлі-продажу від 18 квітня 
2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Біляєвим В. О., зареєстровано в реєстрі за № 669.
У матеріалах справи також міститься Витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 26 січня 2024 року щодо ОСББ «Русанівська Затока», ідентифікаційний код юридичної особи в ЄДРПОУ 40661321, дата реєстрації - 15 липня 2016 року, адреса: вул. Сверстюка Євгена, 52-В, м. Київ, засновник - юридичні та фізичні особи - співвласники квартир та/або нежитлових приміщень.
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій 
статті 389 ЦПК України. 
Підставами касаційного оскарження судових рішень заявники, у змісті касаційної скарги, зазначають неправильне застосування судами норм матеріального права 
та порушення норм процесуального права, а саме: 1) застосування судами норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду; 2) судами належним чином не досліджено зібрані у справі докази, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи 
(пункти 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
Касаційна скарга ОСОБА_5 та  ОСОБА_2 задоволенню не підлягає.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним 
і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права 
із дотриманням норм процесуального права. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення суду першої та суду апеляційної інстанцій ухвалені з дотриманням норм права, 
а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частинами першою і другою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).
Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Частинами першою, другою статті 5 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» встановлено, що спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю співвласників. Спільне майно багатоквартирного будинку не може бути поділено між співвласниками, і такі співвласники не мають права на виділення в натурі частки із спільного майна багатоквартирного будинку.
Відповідно до частини другої статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» власники квартир багатоквартирних будинків та житлових приміщень у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і та інше) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають.
Частиною другою статті 382 ЦК України встановлено, що усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несучо-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.
У той же час законодавство розділяє поняття допоміжного приміщення та нежитлового приміщення.
Згідно зі статтею 1 Закон України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» багатоквартирний будинок - житловий будинок, в якому розташовано три чи більше квартири. У багатоквартирному будинку можуть також бути розташовані нежитлові приміщення, які є самостійними об`єктами нерухомого майна.
Допоміжні приміщення багатоквартирного будинку це приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців.
Нежитлове приміщення - ізольоване приміщення в багатоквартирному будинку, що не належить до житлового фонду і є самостійним об`єктом нерухомого майна.
Спільне майно багатоквартирного будинку це приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди і його прибудинкова територія.
У Рішенні від 09 листопада 2011 року у справі № 14-рп/2011 за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» Конституційний Суд України вказав, що за законодавством України допоміжне приміщення у дво- або багатоквартирному будинку, гуртожитку має своє функціональне призначення, яке полягає у забезпеченні експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців. Під поняттям «мешканці» треба розуміти власників, співвласників, наймачів, орендарів окремих житлових і нежитлових приміщень будинку, які проживають у будинку і становлять визначене коло суб`єктів, які реалізують право спільної власності на окремий її об`єкт - допоміжні приміщення. Крім того, таке функціональне призначення‚ як обслуговування дво- або багатоквартирного будинку‚ має і прибудинкова територія навколо нього, визначена актом на право власності чи користування земельною ділянкою. З цього випливає, що допоміжне приміщення може бути розташоване і поза межами дво- або багатоквартирного будинку.
Нежиле приміщення - це приміщення, яке належить до житлового комплексу, але не відноситься до житлового фонду і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин.
Такі висновки містяться у Рішенні Конституційного Суду України від 02 березня 
2004 року у справі № 4-рп/2004 за конституційним зверненням про офіційне тлумачення положень пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та за конституційним поданням про офіційне тлумачення положень статей 1, 10 цього Закону (справа про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків), у якому зазначено, що аналізуючи порушені у конституційному зверненні і конституційному поданні питання щодо права власників приватизованих і неприватизованих квартир багатоквартирних будинків та органів місцевого самоврядування і місцевих державних адміністрацій розпоряджатися допоміжними приміщеннями, а також конструктивними елементами таких будинків (фундамент, несучі стіни, міжповерхові перекриття, сходові марші і та інше) Конституційний Суд України виходить з правової характеристики спільного майна власників квартир, конкретизованої у Законі України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку».
Крім того таке функціональне призначення‚ як обслуговування дво- або багатоквартирного будинку‚ має і прибудинкова територія навколо нього, визначена актом на право власності чи користування земельною ділянкою. З цього випливає, що допоміжне приміщення може бути розташоване і поза межами дво- або багатоквартирного будинку.
Нежилі приміщення, призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин, до житлового фонду не входять (частина третя статті 4 ЖК України) і в результаті приватизації квартир такого будинку їх мешканцями право власності в останніх на ці приміщення не виникає.
Тобто для розмежування допоміжних приміщень багатоквартирного жилого будинку, які призначені для забезпечення його експлуатації та побутового обслуговування мешканців будинку і входять до житлового фонду, та нежилих приміщень, які призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин, до житлового фонду не входять, необхідно виходити як з місця їхнього розташування, так і із загальної характеристики сукупності властивостей таких приміщень, зокрема способу і порядку їх використання.
Зазначений правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 598/175/15-ц (провадження № 14-363цс19) та постановах Верховного Суду:від 12 лютого 2020 року у справі № 201/4974/16-ц від 07 жовтня 2020 року у справі № 640/11909/19. Ця практика є незмінною. 
Ключовим є визначення правового статусу спірного приміщення у багатоквартирному будинку, а саме встановлення того, чи відноситься воно до допоміжного чи є нежитловим приміщенням в структурі житлового будинку.
З аналізу зазначених вище нормативно-правових актів можна зробити висновок, що основним при визначенні статусу приміщення необхідно вважати його функціональне призначення.
Отже, допоміжне приміщення має слугувати для: 1) забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежитлових приміщень, які розташовані у житловому будинку; 2) забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку.
Відповідно до системного аналізу вказаних вище норм права, необхідним критерієм для розмежування допоміжного приміщення від нежитлового є: функціональне призначення; місця розташування; загальна характеристика сукупності властивостей таких приміщень; спосіб і порядок їх використання.
Визначальним для правильного вирішення даного спору є з`ясування та визначення правового статусу спірних приміщень у багатоквартирному будинку, а саме встановлення, чи належать усі спірні приміщення до числа допоміжних, чи є нежитловими приміщеннями в структурі житлового будинку, з урахуванням характеристик таких приміщень. 
Відповідний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 15 вересня 
2020 року у справі № 904/5047/18.
У постанові Верховного Суду від 15 червня 2022 року у справі № 914/379/21 вказано, що допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - це приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення).
Одним із основних доводів касаційної скарги є те, що відповідачі не спростували підставу позову. Верховний Суд з цим не погоджується і зазначає, що таким доводам апеляційний суд дав належну і правильну оцінку. 
Стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.
Відповідно до статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).
При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.
Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.
Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.
Згідно з частиною другою статті 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до частини другої статті 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.
Положеннями частини п`ятої статті 12 ЦПК України на суд також покладені певні обов`язки зі створення для сторін змагального процесу, а саме суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
За вимогами статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.
Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Відповідно до постанови Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі 
№ 917/1307/18, зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог. Простіше кажучи, позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази. Про перевагу однієї позиції над іншою суд і виносить власне рішення.
При цьому сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу сама концепція змагальності втрачає сенс.
Подібні за змістом висновки сформулювала і Велика Палата Верховного Суду 
у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц.
З встановлених судами обставин справи, Верховний Суд погоджується з висновками судів про те, що позивачами не було надано доказів, які підтверджують, що спірне приміщення призначене для загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несучо-огороджувальні конструкції будинку.
Крім того, до суду не було надано доказів, що у вказаному приміщенні знаходиться механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, та необхідне для забезпечення життєдіяльності житлового будинку.
Відповідно до проекту житлового будинку по АДРЕСА_2 , виготовленого АТ «Київпроект» у 2000 році, та Акту про приймання в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкту від 31 грудня 
2003 року, у підвалі будинку, що є спільною сумісною власністю співвласників будинку, приміщення, в якому знаходиться нежитлове приміщення № 12, яке належить відповідачеві, за своїм призначенням є «комори для мешканців». 
У матеріалах справи наявні докази, що вказані приміщення були заплановані як комори, проте комори не є допоміжними приміщеннями, оскільки вони не є необхідними для забезпечення життєдіяльності багатоквартирного будинку.
До подібних висновків щодо таких саме нежитлових приміщень, які не можуть бути допоміжними, також дійшов Верховний Суд у постанові від 29 травня 2026 року у справі № 947/27734/23.
Ураховуючи викладене, Верховний Суд погоджується з висновками судів про те, що позивачами не було надано належних доказів які б підтверджували, що спірне приміщення відноситься до допоміжного.
Посилання касаційної скарги про неврахування судом висновків про застосування норм права у подібних правовідносинах, які викладені у наведених заявником постановах Верховного Суду, є безпідставними і нерелевантними до обставин цієї справи. У кожній справі суди виходять з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.
Інші доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у оскаржуваних судових рішення судів, вони зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками судів щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судами, а переоцінювати докази Верховний Суд не може в силу закону (стаття 400 ЦПК України). 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення суду першої та суду апеляційної інстанцій- без змін.
Щодо судових витрат
Згідно із підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається, крім іншого, з нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції; розподілу судових витрат, понесених 
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, розподіл судових витрат Верховним Судом не здійснюється.
Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд 
у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_5 , ОСОБА_2 залишити без задоволення. 
Рішення Дніпровського районного м. Києва від 02 липня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 11 березня 2026 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, 
є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник
Судді: І. Ю. Гулейков
Г. В. Коломієць
Р. А. Лідовець
Ю. В. Черняк