ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2026 року		Справа №380/13851/24 пров. №А/857/43436/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
судді-доповідача – Качмара В.Я.,
суддів – Мандзія О.П., Онишкевича Т.В.,
розглянувши у порядку письмового провадження в м.Львові справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, провадження в якій відкрито за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 3 жовтня 2025 року (суддя Кисильова О.Й., м.Львів), -
ВСТАНОВИВ:
У червні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі в/ч), в якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачу індексації грошового забезпечення у період з 01.01.2016 до 28.02.2018;
- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачу індексації-різниці у період з 01.03.2018 до 16.05.2024 відповідно до абзацу 4 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078;
- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 до 28.02.2018 з урахуванням місяця підвищення посадового окладу (базового місяця) січня 2008 року, відповідно до вимог «Порядку проведення індексації грошових доходів населення», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078 (далі Порядок № 1078);
- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу індексацію-різниці за період з 01.03.2018 до 16.05.2024, відповідно до абзацу четвертого пункту 5 Порядку № 1078, з урахуванням фактично виплачених сум. 
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 14 квітня 2025 року (далі Рішення суду) позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність в/ч щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 до 28.02.2018. Зобов`язано в/ч нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 до 28.02.2018, із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення - січень 2008 року відповідно до вимог Порядку № 1078. Визнано протиправною бездіяльність в/ч щодо не вирішення питання про право ОСОБА_1 на отримання індексації грошового забезпечення за період з 01.03.2018 до 16.05.2024 відповідно до вимог абзаців 3, 4, 5, 6 пункту 5 Порядку № 1078. Зобов`язано в/ч вирішити питання про право ОСОБА_1 на отримання індексації грошового забезпечення, з урахуванням вимог абзаців 3, 4, 5, 6 пункту 5 Порядку № 1078 та висновків суду про те, що ОСОБА_1 за період з 01.03.2018 до 16.05.2024 має право на нарахування та виплату індексації - різниці, у випадку, якщо у місяці підвищення тарифних ставок (окладів) (березень 2018 року) розмір доходу менший за суму можливої індексації, визначеної в цьому місяці. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. 
У липні 2025 представник позивача подав заяву про ухвалення додаткового рішення у справі № 380/13851/24 (далі Заява), яка обґрунтована тим, що строк на виконання Рішення суду у справі не встановлювався і відповідно не закінчився, а спосіб виконання Рішення суду, зокрема, в частині вирішення питання про право позивача на отримання індексації-різниці за період з 01.03.2018 до 16.05.2024 не визначався, тобто суд не зазначив ні в описовій, ні в результативній частині рішення, які саме складові доходу позивача мають порівнюватись із сумою можливої індексації, визначеної в місяці підвищення, для уникнення повторного звернення до суду із цими ж позовними вимогами, виникла необхідність у додатковому рішенні суду.
Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 3 жовтня 2025 року у задоволення Заяви відмовлено.
Не погодившись із вказаною ухвалою, її оскаржив позивач, який із покликанням на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та ухвалити судове рішення, яким Заяву задовольнити. Зобов`язати в/ч нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію-різницю за період з 01.03.2018 по 16.05.2024 відповідно до абзацу четвертого пункту 5 Порядку № 1078, з урахуванням фактично виплачених сум та зазначити спосіб виконання судового рішення, а саме: суму індексації-різниці, яка має бути виплачена позивачу і яку останній обґрунтовував у своїй позовній заяві.
В доводах апеляційної скарги вказує, що фактично спір щодо права апелянта на виплату індексації різниці за період з 01.03.2018 по 16.05.2024 вирішений не був і його вирішення, не зважаючи на наявність вже порушеного права апелянта на момент судового розгляду, «перекладено» судом першої інстанції на відповідача по справі, та названо «іншим способом вирішення спору». Вказує на висновки Верховного Суду про необхідність дослідження судами спірних правовідносин за наявними у справі доказами, а саме в частині позовних вимог щодо нарахування й виплати індексації різниці за період з 01.03.2018 та щодо правильності застосування відповідачем абзаців третього-шостого пункту 5 Порядку №1078, з метою встановлення того, чи порушене право на отримання індексації-різниці.
Відповідач відзиву на апеляційну скаргу не подав.
У відповідності до частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС), зважаючи на те, що клопотання від учасників справи про розгляд справи за їх участю відсутні, суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.
Переглянувши справу за наявними у ній матеріалами, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Відмовляючи у задоволенні Заяви, суд першої інстанції виходив з того, що позивач у Заяві посилається на пункт 1 частини першої статті 252 КАС як на підставу для ухвалення додаткового судового рішення, а саме «щодо однієї із позовних вимог, з приводу якої досліджувалися докази, чи одного з клопотань не ухвалено рішення». Разом з тим, у Рішенні суду вирішено питання щодо усіх позовних вимог.
Такі висновки суду першої інстанції відповідають встановленим обставинам справи, зроблені з додержанням норм матеріального і процесуального права, з таких міркувань.
Відповідно до статті 252 КАС суд, що ухвалив судове рішення, може за заявою учасника справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо:
1) щодо однієї із позовних вимог, з приводу якої досліджувалися докази, чи одного з клопотань не ухвалено рішення;
2) суд, вирішивши питання про право, не визначив способу виконання судового рішення;
3) судом не вирішено питання про судові витрати.
Заяву про ухвалення додаткового судового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання судового рішення.
Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів з дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення. У разі необхідності суд може розглянути питання ухвалення додаткового судового рішення в судовому засіданні з повідомленням учасників справи. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви.
Про відмову в ухваленні додаткового рішення суд постановляє ухвалу.
Додаткове рішення або ухвала про відмову у прийнятті додаткового рішення можуть бути оскаржені.
У постанові Верховного Суду від 12 січня 2021 року у справі №1540/4122/18 зазначено, що процесуальний інститут додаткового рішення дозволяє виправляти помилки суду, спричинені недотриманням обов`язку, зокрема, про необхідність надання судом відповідей на всі заявлені позивачем вимоги.
За змістом частини першої статті 252 КАС підставою для ухвалення додаткового рішення може бути не ухвалення судом рішення щодо однієї з позовних вимог, якщо щодо решти вимог, заявлених у позові, рішення ухвалено. Додаткове рішення необхідне також у тих випадках, коли відповідь суду не відповідає обсягу поставленого питання або ж спосіб судового захисту викладений неповно.
Отже, додатковим судовим рішенням вирішуються окремі вимоги позивача, котрі не вирішені основним рішенням, за умови, якщо з приводу цих позовних вимог досліджувалися докази.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 8 квітня 2020 року у справі №9901/118/19 зазначено, що додаткове судове рішення є засобом усунення неповноти судового рішення (постанови чи ухвали), внаслідок якої залишилися невирішеними певні вимоги особи, яка бере участь у справі.
Так, на переконання позивача, суд першої інстанції при винесенні Рішення суду залишив поза увагою вимоги щодо зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу індексацію-різниці за період з 01.03.2018 по 16.05.2024, відповідно до абзацу четвертого пункту 5 Порядку № 1078, з урахуванням фактично виплачених сум.
Однак на переконання апеляційного суду, такі доводи є помилковими, оскільки в тексті рішення суд першої інстанції зокрема зазначив, що «при нарахуванні та виплаті індексації грошового забезпечення, за період з 01.03.2018 до 16.05.2024, відповідач не врахував вимоги пункту 5 Порядку № 1078 у редакції постанови Кабінету Міністрів України № 1013 від 09.12.2015 «Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно-правових актів», що свідчить про протиправну бездіяльність відповідача. Суд зауважує, що спірним у цьому випадку є право позивача на отримання індексації – різниці. Заперечуючи право позивача на отримання відповідної виплати, відповідач не вчиняв жодних дій, спрямованих на призначення та виплату позивачеві індексації – різниці, оскільки вважав, що індексація позивачу виплачена повністю. Однак, позивач має право на отримання індексації-різниці, за наявності підстав, визначених чинним законодавством. З урахуванням наведеного, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та задовольнити позов частково шляхом визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не вирішення питання про право позивача на отримання індексації грошового забезпечення за період з 01.03.2018 до 16.05.2024 відповідно до вимог абзаців 3, 4, 5, 6 пункту 5 Порядку № 1078 та зобов`язання відповідача вирішити питання про право позивача на отримання індексації грошового забезпечення, з урахуванням вимог абзаців 3, 4, 5, 6 пункту 5 Порядку № 1078 та висновків суду про те, що позивач за період з 01.03.2018 до 16.05.2024 має право на нарахування та виплату індексації - різниці, у випадку, якщо у місяці підвищення тарифних ставок (окладів) (березень 2018 року) розмір доходу менший за суму можливої індексації, визначеної в цьому місяці.».
Тобто, суд першої інстанції розглянув позовні вимоги і в частині зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу індексацію-різниці за період з 01.03.2018 до 16.05.2024, відповідно до абзацу 4 пункту 5 Порядку № 1078, з урахуванням фактично виплачених сум, однак позов задовольнив шляхом зобов`язання в/ч вирішити питання про право позивача на отримання індексації грошового забезпечення, з урахуванням вимог абзаців 3- 6 пункту 5 Порядку № 1078 та висновків суду про те, що ОСОБА_1 за період з 01.03.2018 до 16.05.2024 має право на нарахування та виплату індексації - різниці, у випадку, якщо у місяці підвищення тарифних ставок (окладів) (березень 2018 року) розмір доходу менший за суму можливої індексації, визначеної в цьому місяці, а не у спосіб запропонований позивачем.
Наведений спосіб захисту також викладений судом в абзаці 4 резолютивної частини Рішення суду, при цьому у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Відтак, позовні вимоги, заявлені позивачем при подачі позову досліджені та вирішені судом першої інстанції в Рішенні суду.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що доводи представника позивача фактично зводяться до незгоди із обраним судом способом захисту порушеного права, що виходить за межі інституту додаткового судового рішення, визначеного статтею 252 КАС, який не передбачає можливості перегляду висновків суду по суті спору чи зміни обраного судом способу захисту права, а спрямований виключно на усунення неповноти судового рішення.
Таким чином, підстави, передбачені статтею 252 КАС, для ухвалення додаткового судового рішення відсутні, оскільки всі заявлені позовні вимоги були предметом судового розгляду та отримали відповідну правову оцінку.
При цьому, у разі незгоди з висновками суду щодо обраного способу захисту, позивач не був позбавлений права апеляційного перегляду наведеної частини Рішення суду.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
Відповідно до статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Підсумовуючи, враховуючи вимоги наведених правових норм, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що при ухваленні оскаржуваного судового рішення суд першої інстанції, правильно встановив обставини справи, не допустив порушень норм матеріального та процесуального права, які могли б бути підставою для його скасування, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.
Керуючись статтями 308, 311, 312, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС суд,
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 3 жовтня 2025 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач	 	В. Я. Качмар 	
судді	 	О. П. Мандзій 	
 	 	Т. В. Онишкевич