Справа № 464/6417/24 Головуючий у 1 інстанції: Бойко О.М. 
Провадження № 22-ц/811/4352/25 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

07 травня 2026 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:
Головуючого судді: Савуляка Р.В.
суддів: Крайник Н.П., Шандри М.М.
секретаря: Іванової О.О. 
з участю: ОСОБА_1 , її представників – ОСОБА_2 , 
ОСОБА_3 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 24 жовтня 2025 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ІНФОРМАЦІЯ_1 та ІНФОРМАЦІЯ_2 про встановлення факту, що має юридичне значення, –

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою, за участі заінтересованих осіб: ІНФОРМАЦІЯ_1 та ІНФОРМАЦІЯ_2 про встановлення факту, що має юридичне значення.
В обґрунтування заявлених вимог покликалася на те, що вона з липня 2011 року спільно проживала із ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , як з чоловіком, без реєстрації шлюбу та перебувала на його утриманні з дітьми від попередніх відносин: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 . 
У вказаних фактичних шлюбних відносинах у них ІНФОРМАЦІЯ_6 народилася спільна дочка ОСОБА_7 . Батьком дитини є ОСОБА_4 , однак, враховуючи те, що їх щлюб не був зареєстрований відомості про батька записані відповідно до ст.135 Сімейного кодексу - ОСОБА_8 . Зазначила, що вона з їх спільною дитиною та її дітьми від попередніх відносин, ОСОБА_5 і ОСОБА_6 , перебували на утриманні чоловіка та проживали в АДРЕСА_1 , де вели спільне господарство, доглядали дітей, зокрема, новонароджену доньку ОСОБА_9 , мали спільний бюджет, фактично виконували права та обов`язки подружжя, тобто, проживали однією сім`єю, як чоловік та жінка. 
02 квітня 2024 року, ОСОБА_4 згідно Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №69/2022, був призваний за мобілізацією. 
У липні 2024 року її сповістили про смерть чоловіка ОСОБА_4 , який загинув ІНФОРМАЦІЯ_7 внаслідок множинних травм тіла та ушкоджень внаслідок воєнних дій. Встановлення зазначених у заяві юридичних фактів необхідні їй для отримання одноразової грошової допомоги та інших передбачених законодавством отримання пільг та грошового забезпечення сім`ї загиблого. 
Іншим способом, аніж зверненням до суду за захистом порушених її прав, неможливо підтвердити факт родинних відносин. 
З врахуванням зазначених обставин, просила встановити юридичний факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_4 без державної реєстрації шлюбу у період з 2011 року по 29 червня 2024 року, встановити юридичний факт батьківства ОСОБА_4 , який загинув ІНФОРМАЦІЯ_7 відносно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , встановити юридичний факт перебування ОСОБА_7 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на утриманні ОСОБА_4 , який загинув ІНФОРМАЦІЯ_7 у с.Охрімівка, Чугуївського району Харківської області.
Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 24 жовтня 2025 року заяву ОСОБА_1 задоволено частково.
Встановлено факт спільного проживання однією сім`єюОСОБА_1 з ОСОБА_4 без державної реєстрації шлюбу у період з 2013 року по 29 червня 2024 року.
Встановлено факт, що має юридичне значення, а саме батьківства ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який загинув ІНФОРМАЦІЯ_7 , щодо ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , уродженки м. Донецьк Донецької області.
В решті вимог заяви – відмовлено.
Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 24 жовтня 2025 року в частині задоволених вимог заяви оскаржила Військова частина НОМЕР_1 .
В апеляційній скарзі покликається на те, що в процесі дослідження факту батьківства важливе значення має висновок судово-біологічної (судово-генетичної) експертизи, однак такий висновок в матеріалах справи відсутній, а з відповідними клопотаннями про призначення судово-генетичної експертизи учасники справи не зверталися.
Оскільки достатніх належних та допустимих доказів щодо кровного споріднення між ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який загинув ІНФОРМАЦІЯ_7 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , матеріали справи не містять, суд дійшов необгрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.
Звертає увагу, що батько записаний відповідно до статті 135 СК України, тобто зі слів матері, що свідчить про відсутність чіткої доказової бази, яка об`єктивно вказувала б на факт батьківства.
Докази спільного відпочинку, спільна присутність на святкуванні свят, пересилання відповідачем коштів на рахунок позивачки самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між сторонами склалися фактичні шлюбні відносини, а реєстрація місця проживання чоловіка та жінки за однією адресою не є ознакою наявності фактичного шлюбу.
Просить рішення Сихівського районного суду м. Львова від 24 жовтня 2025 року в частині задоволених вимог скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні заяви відмовити. 
30 січня 2026 року представник ОСОБА_1 – ОСОБА_2 через систему «Електронний суд» подав відзив на апеляційну скаргу, вважає таку скаргу безпідставною і необгрунтованою, а саме рішення Сихівського районного суду м. Львова від 24 жовтня 2025 року– законним та обгрунтованим. 
Наголошує, що основний аргумент скаржника зводиться до того, що встановлення факту батьківства є неможливим без проведення судово-генетичної експертизи. Однак, наголошує, що у даній справі спір між біологічними батьками відсутній; особа, батьківство якої встановлюється, загинула; ніхто не заявляє про наявність іншого батька; відсутній спір між декількома особами щодо походження дитини. Крім цього звертає увагу, що мова йде не про оспорювання батьківства (ст. 136 СК України), а про встановлення юридичного факту після смерті особи для реалізації соціальних гарантій дитини. Зауважує, що апеляційна скарга не містить жодного аргументу щодо недостовірності показань свідків, відсутності визнання дитини загиблим за життя, відсутності спільного проживання тощо. 
Просить залишити рішення Сихівського районного суду міста Львова від 24 жовтня 2025 року без змін, а апеляційну скаргу без задоволення
Військова частина НОМЕР_1 не забезпечила участь свого представника в судовому засіданні, хоча була належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, тому неявка представника, відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи, який проводиться за його відсутності.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , та її представників – ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на заперечення доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.
Згідно з частинами 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до положень частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом і матеріалами справи встановлено, що факт проживання ОСОБА_1 однією сім`єю без реєстрації шлюбу підтверджується наступними доказами.
Показаннями свідка ОСОБА_10 , яка суду ствердила, що сім`я заявниці із ОСОБА_4 орендували в неї квартиру з 2023 по 2024 рр., він приносив їй кошти за оренду. Також зазначила, що вона неодноразово їздила до них в квартиру, щоб перевірити утримання квартири. Вони проживали як звичайна сім`я, виховували 3 дітей, обстановка в сім`ї була хороша.
Показаннями свідка ОСОБА_11 , яка в судовому засіданні пояснила, що її сестра ОСОБА_1 дійсно перебувала у фактичних шлюбних відносинах без державної реєстрації шлюбу з ОСОБА_4 . Вони почали проживати разом з липня 2011 року. ОСОБА_4 та її сестра проживали разом, ІНФОРМАЦІЯ_6 у їх сімейних стосунках народилася донька ОСОБА_7 . Також зазначила, що ОСОБА_4 виховував двох дітей від попередніх стосунків її сестри Нішанта та Нандіні, яких водив до школи та піклувався про них.
Із копії свідоцтва про народження ОСОБА_7 вбачається, що остання народилась ІНФОРМАЦІЯ_8 її батьками зазначено – ОСОБА_1 та ОСОБА_8 .
Згідно з витягом із Державного реєстру актів цивільного стану, 03 квітня 2013 року складено актовий запис про народження ОСОБА_7 , яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_6 , її матір`ю є ОСОБА_1 , відомості про батька внесені відповідно до ст.135 Сімейного кодексу України: за прізвищем матері, а ім`я та по батькові за її вказівкою.
Як вбачається з медичної карти доньки заявниці - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , у графі «дані про сім`ю», мати ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_9 та батько ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживають та працюють у Донецьку.
З довідки від ДРЦОМД в дитячу консультацію, заявник ОСОБА_1 перебувала на обліку в Донецькому регіональному центрі охорони материнства і дитинства, де народила доньку ОСОБА_9 , що підтверджується довідкою від ДРЦОМД в дитячу консультацію.
У інформованих згодах та оцінці стану здоров`я особи або дитини одним з батьків або іншим законним представником дитини на проведення щеплення або туберкулінодіагностики від 2015 року та виписному епікризі медичної карти стаціонарного хворого № 135 зазначено місце проживання ОСОБА_7 у м.Валки та її відвідування дитячого садочку №5 (м. Валки, вул. Неробова, 12).
Крім цього, у медичній карті ОСОБА_7 у записах лікаря від 30 березня 2017 року відмічено, що дитина вибуває у м. Ков`яги. А відповідно до епікризу виписного з медичної карти стаціонарного хворого №2490 від 14 лютого 2017 року зазначено тимчасове місце перебування: АДРЕСА_2 .
Як вбачається із довідки, виданої ОСОБА_4 від 30 квітня 2022 року № 1603-5001466533 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, фактичне місце проживання/перебування ОСОБА_4 : АДРЕСА_3 .
Відповідно до висновку про комплексну психолого-педагогічну оцінку розвитку особи від 13 вересня 2022 р. № ІРЦ-85224/2022/363549, адреса проживання ОСОБА_7 така ж як ОСОБА_4 , а саме: АДРЕСА_3 .
Відповідно до декларації № 0001-23Т9-ЕМА0 про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу, місцем проживання ОСОБА_1 зазначено: АДРЕСА_3 .
Згідно декларації № 0001-4М69-АМА0 про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу, місцем проживання ОСОБА_5 є АДРЕСА_3 .
Відповідно до виписного епікризу з медичної картки № 1312 стаціонарного хворого комунального підприємства «Полтавська обласна дитяча клінічна лікарня», домашня адреса ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зазначена: АДРЕСА_4 .
На доданих до заяви паперових копіях фотознімків зображені заявниця, ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та їхня дочка ОСОБА_7 , в сімейному колі в різні періоди.
Із копії подяки КЗ «Харкіська спеціальна школа №3» вбачається відзначення за належне виховання та активну участь у житті класу батьків учениці ОСОБА_7 - ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .
Згідно із довідками від 27 липня 2023 року про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб місцем проживання заявниці та її доньки ОСОБА_7 - АДРЕСА_5 .
Як стверджується копіями квитанцій АТ «Приватбанк» ОСОБА_4 здійснював оплату за житлово-комунальні послуги та здійснював перекази коштів заявниці.
02 квітня 2024 року ОСОБА_4 згідно Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №69/2022, був призваний за мобілізацією.
Згідно з актом №346-2024 від 29 липня 2024 року, солдат ОСОБА_4 29 червня 2024 року під час виконання обов`язків військової служби, в ході оборонних дій, внаслідок підриву на невідомому вибуховому пристрої отримав поранення несумісні із життям. У вказаному акті зазначено також членів сім`ї військовослужбовця ОСОБА_4 , зокрема, дружина - ОСОБА_1 , донька - ОСОБА_7 . Як ствердив суду представник зацікавленої особи вказані відомості вносяться до особової справи військовослужбовця з його слів. Зазначене свідчить, що при житті ОСОБА_4 визнавав заявницю своєю дружиною та своє батьківство щодо ОСОБА_7 .
02 липня 2024 року ІНФОРМАЦІЯ_10 ОСОБА_1 надіслано сповіщення про смерть, у якому зазначено, що її чоловік ОСОБА_4 загинув ІНФОРМАЦІЯ_7 внаслідок множинних травм тіла та ушкоджень внаслідок воєнних дій, у цьому ж сповіщенні їй роз`яснено, що таке є підставою для отримання допомоги та пільг передбачених законом .
Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , загинув ІНФОРМАЦІЯ_7 у віці 39 років у с. Охрімівка, Чугуївського району, Харківської області, про що відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції складено відповідний актовий запис № 4091.
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції вважав, що на підставі вищенаведених доказів та показань свідків у їх сукупності, заявником доведений факт її проживання однією сім`єю, без реєстрації шлюбу з ОСОБА_4 у період з 2013 року по 29 червня 2024 року, оскільки такими підтверджується наявність їх спільного побуту, витрат в інтересах сім`ї, взаємних прав та обов`язків, а також факт батьківства ОСОБА_4 щодо ОСОБА_7 . 
Однак, факт проживання однією сім`єю підверджується саме з періоду народження їх доньки, оскільки з 2013 року наявні такі докази як спільні фото сімейного життя, показання свідків. Період спільного проживання сім`єю з 2011 року залишився не підтвердженим.
Щодо вимоги про встановлення факту перебування на утриманні ОСОБА_4 дітей заявниці ОСОБА_5 та ОСОБА_5 суд першої інстанції вважав, що така до задоволення не підлягає з огляду на те, що достатніх доказів того факту, що останні були утриманцями ОСОБА_4 суду не надані, оскільки останній не був їх біологічним батьком, обов`язок їх утримання лежав саме на заявниці, яка є їх матір`ю, є працездатною, та вочевидь виконувала такий обов`язок, проживаючи разом із дітьми.
З таким висновком колегія суддів погоджується виходячи із наступних підстав.
Відповідно до частини першої статті2 ЦПК Українизавданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею263 ЦПК Українисудове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Частиною першою статті8 Конституції Українипередбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (частина першастатті 5 ЦПК України).
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина першастатті 2 ЦПК України).
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Згідно із пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Перелік фактів, що мають юридичне значення та підлягають встановленню в судовому порядку, зазначений у статті 315 ЦПК України, не є вичерпним.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами.
За частиною другою статті 315 ЦПК України в судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Також відповідно до п.5 ч.1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.
Згідно із ч. 2, 4 ст. 3 Сімейного кодексу України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц (провадження № 14-283цс18) вказано, що «згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 у справі про офіційне тлумачення терміну «член сім`ї» членами сім`ї військовослужбовця є, зокрема, особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з військовослужбовцем у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші).
Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.
Заяви про встановлення факту батьківства (материнства) суд розглядає у разі смерті особи, яку заявник визнає батьком (матір`ю) дитини, і вирішує їх з огляду на обставини, передбачені статтями 125, 130 Сімейного кодексу України.
Відповідно до частини першої статті 121 Сімейного кодексу України права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.
Відповідно до пункту 3 частини другої статті 125 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається за рішенням суду.
Статтею 130 Сімейного кодексу України передбачено, що у разі смерті чоловіка, який не перебував у шлюбі з матір`ю дитини, факт його батьківства може бути встановлений за рішенням суду. Заява про встановлення факту батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу.
Згідно з положеннями частини першої статті 135 Сімейного кодексу України при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.
Згідно з роз`ясненнями, які містить пункт 9 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року, у разі смерті чоловіка, який не перебував у шлюбі з матір`ю дитини, або смерті жінки, котра вважалась матір`ю останньої, факт їхнього батьківства (материнства) може бути встановлено за рішенням суду в окремому провадженні. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України.
Отже, сімейне законодавство України не визначає будь-яких особливостей щодо предмета доказування у даній категорії справ. Доказами у такій справі можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, а також інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, показань свідків, письмових або речових доказів, висновків експертів. Тобто при вирішенні спору про визнання батьківства мають враховуватись усі передбачені законом докази в їх сукупності.
Згідно роз`яснень, які містить п. 13 цієї Постанови факт батьківства може бути встановлено за наявності однієї з таких обставин: 1) спільне проживання батьків дитини і ведення ними спільного господарства, яке не припинилось до її зачаття; 2) спільне виховання дитини; 3) спільне утримання дитини; 4) докази, що з вірогідністю підтверджують визнання відповідачем батьківства.
У постанові від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц Велика Палата Верховного Суду зауважила, що, вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України).
Таким чином, для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню, і предметом доказування у таких справах є факти спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю.
Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним і достатнім підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці.
Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним з найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі (постанова Верховного Суду від 26 травня 2022 року у справі № 362/3705/20).
Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
У цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту. Скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей, переваги більш вагомих доказів. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри.
Суд першої інстанції, з висновками якого погоджується колегія суддів апеляційного суду, надав обґрунтовану правову оцінку поданим доказам спільного проживання заявниці разом із ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу, наявності спільного побуту, ведення спільного господарства, та з урахуванням принципу балансу вірогідностей дійшов загалом обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для встановлення такого факту, а також факту батьківства ОСОБА_4 щодо ОСОБА_7 . 
Колегія суддів погоджується з висновками судів, що заявницею надано достатньо доказів, які у своїй сукупності підтверджують наявність між нею та ОСОБА_4 , загинув ІНФОРМАЦІЯ_7 , у період з 2013 року по 29 червня 2024 року правовідносин, притаманних подружжю та факт батьківства ОСОБА_4 щодо ОСОБА_7 . 
Твердження скаржника про те, що факт спільного проживання однією сім`єю не підтверджується належними та достатніми доказами, зокрема, заявник не довела факту ведення спільного побуту, наявності спільного бюджету, спростовуються наявними у матеріалах справи доказами.
Окрім того, в апеляційній скарзі скаржник звертає увагу на те, що докази спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, пересилання відповідачем коштів на рахунок позивачки, не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту проживання однією сім`єю. 
Проте, колегія суддів звертає увагу, що висновки суду першої інстанції про доведеність такого факту ґрунтуються на численних доказах, яким судом надано детальну оцінку, як окремо, так і в сукупності у судовому рішенні.
Встановлені судом обставини та досліджені докази, що містяться у матеріалах цивільної справи, приймаючи до уваги пояснення свідків у справі, підтверджують факт того, що дійсно ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , у період з 2013 року по 29 червня 2024 року, проживали однією сім`єю, як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство, мали взаємні права та обов`язки.
Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри (пункт 60 постанови Верховного Суду від 15 листопада 2023 року у справі №291/1352/20 (провадження №61-11047св23)).
Оцінивши надані заявницею докази, які підтверджують спільне проживанням батьків дитини та ведення ними спільного господарства, витягами з медичної карти неповнолітньої, фотознімками, на яких зображені ОСОБА_7 та загиблий ОСОБА_4 в сімейному колі в різні періоди, а також непоодинокі перерахування ОСОБА_4 коштів на особистий рахунок заявниці, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведеність факту батьківства ОСОБА_4 відносно ОСОБА_7 .
У пунктах 7, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що у разі смерті чоловіка, який не перебував у шлюбі з матір`ю дитини, або смерті жінки, котра вважалась матір`ю останньої, факт їхнього батьківства (материнства) може бути встановлено за рішенням суду в окремому провадженні. Заяви про встановлення факту як батьківства, так і материнства суд приймає до розгляду, якщо запис про батька (матір) дитини в Книзі реєстрації народжень учинено згідно зі статті 135 СК України.
Доказами у зазначеній категорії справ можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, показань свідків, письмових або речових доказів, висновків експертів.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 лютого 2020 року у справі № 643/9245/18 (провадження № 61-16732св19) зроблено висновок щодо застосування статті 130 СК України та вказано, що закон не встановлює конкретного переліку доказів для встановлення факту батьківства. Підставою для встановлення факту батьківства можуть бути будь-які відомості, що свідчать про походження дитини від даної особи, зібрані відповідно до вимог ЦПК України.
Таким чином, доводи апеляційної скарги, що в процесі дослідження факту батьківства важливе значення має висновок судово-біологічної (судово-генетичної) експертизи, однак такий висновок в матеріалах справи відсутній, не можуть бути підставою для скасування законного рішення, оскільки чинне законодавство не встановлює імперативної вимоги про обов`язковість призначення ДНК-експертизи для встановлення батьківства в порядку статті 130 СК України.
Разом з тим, скаржник не скористався своїм правом заявити суду клопотання про проведення ДНК-експертизи для встановлення батьківства. 
Посилання в апеляційній скарзі на те, що достатніх належних та допустимих доказів щодо кровного споріднення між ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який загинув ІНФОРМАЦІЯ_7 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , матеріали справи не містять, колегія суддів відхиляє, оскільки вирішуючи дану справу суд першої інстанції досліджував докази у їх сукупності, що дає підстави вважати, що ОСОБА_4  є батьком ОСОБА_7 .
Висновок суду першої інстанції, з урахуванням встановлених у цій справі обставин та наданої правової оцінки наявним у матеріалах справи доказам у їх сукупності, не суперечать висновкам Верховного Суду, на які посилається Військова частина НОМЕР_1 у апеляційній скарзі.
Колегія суддів зауважує, що Верховний Суд висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи, і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності і необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 154/3029/14-ц).
Таким чином, доводи, викладені у апеляційній скарзі, спростовуються встановленими обставинами у справі, зводяться до переоцінки доказів і незгоди скаржника з висновками суду першої інстанції щодо їх оцінки.
Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -
УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 – залишити без задоволення. 
Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 24 жовтня 2025 року – залишити без змін. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повний текст постанови складено 15 травня 2026 року.

Головуючий: Савуляк Р.В. 

Судді: Крайник Н.П. 

Шандра М.М.