ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33601 , м. Рівне, вул. Яворницького, 59

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 квітня 2026 року  Справа № 918/331/25 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Маціщук А.В. ,  суддя Бучинська Г.Б. 

секретар судового засідання Кужель Є. М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Електрогазпостач" на рішення Господарського суду Рівненської області від 17 лютого 2026 року по справі №918/331/25 (суддя Бережнюк В.В.)
час та місце ухвалення рішення: 17 лютого 2026 року; м. Рівне, вул. Давидюка Тараса, 26А; повний текст виготовлено 19 лютого 2026 року
за позовом Керівника Здолбунівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Рівненської обласної ради
до
відповідача 1 Товариства з обмеженою відповідальністю "Електрогазпостач"
відповідача 2 Комунального підприємства "Корецька обласна лікарня відновного лікування" Рівненської обласної ради
про визнання недійсними додаткових угод та стягнення коштів
за участю представників сторін:
від Прокурора - Немкович І.І.;
від Позивача, Відповідача 1, Відповідача 2 - не з`явилися.

ВСТАНОВИВ:

Керівник Здолбунівської окружної прокуратури (надалі – Прокурор) в інтересах держави в особі Рівненської обласної ради (надалі – Позивач) звернувся до Господарського суду Рівненської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Електрогазпостач" (надалі – Відповідач 1) та Комунального підприємства "Корецька обласна лікарня відновного лікування" Рівненської обласної ради (надалі – Відповідач 2), у якому просив суд : 
· визнати недійсною Додаткову угоду №4 від 30 липня 2024 року до Договору про постачання електричної енергії споживачу №ЕЛ/49/02/24 від 12 лютого 2024 року, укладеного між Відповідачем 1 та Відповідачем 2; 
·  визнати недійсною Додаткову угоду №5 від 15 серпня 2024 року до Договору про постачання електричної енергії споживачу №ЕЛ/49/02/24 від 12 лютого 2024 року, укладеного між Відповідачем 1 та Відповідачем 2; 
·  стягнути з Відповідача 1 на користь Позивача в дохід місцевого бюджету кошти у розмірі 179 976 грн 96 коп.. 
В обґрунтування своїх позовних вимог покликається на те, що спірні додаткові угоди укладені з порушенням вимог пункту 2 частини 5 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", якою встановлене обмеження щодо максимального збільшення ціни за одиницю товару після укладення договору на рівні 10%. Вказує, що передбачена законодавством про публічні закупівлі норма застосовується, якщо відбувається значне коливання (зростання) ціни на ринку, яке робить для однієї сторони договору його виконання вочевидь невигідним, збитковим. Прокурор при цьому констатував, що для того, щоб за таких обставин не був розірваний вже укладений Договір і щоб не проводити новий тендер, Закон дає можливість збільшити ціну, але не більше як на 10%. За доводами позовної заяви, всупереч даним вимогам, укладення додаткових угод № 4, № 5 до Договору призвело до збільшення вартості електроенергії на 65,2%.
Що ж до представництва інтересів Позивача, то Прокурор зазначив, що укладення спірних додаткових угод, відбулось всупереч вимогам чинного законодавства, порушує інтереси держави у сфері контролю за ефективним та цільовим використанням бюджетних коштів, а дотримання вимог законодавства у цій сфері становить суспільний інтерес, тому захист такого інтересу відповідає функціям Прокурора. Таким чином, Відповідач 2 будучи замовником товару (електричної енергії) при здійсненні процедури закупівлі зобов`язаний ефективно та раціонально використовувати дані кошти, чим сприяти недопущенню порушень інтересів держави у бюджетній сфері та у сфері публічних закупівель, чого останнім зроблено не було.

Рішенням Господарського суду Рівненської області від 17 лютого 2026 року (том 1, а.с. 198-205) позов задоволено.
Приймаючи дане рішення, місцевий господарський суд виходив з того, що оцінка належності визначеного Прокурором позивача у спірних правовідносинах в контексті наявності/відсутності порушення прав держави в його особі у спірних правовідносинах, а також ефективності заявленого позову, може надаватись для з`ясування обґрунтованості позовних вимог при розгляді спору по суті, і не може бути підставою для залишення позову без розгляду через недоведення підстав для представництва інтересів держави в особі саме визначеної Прокурором сторони правовідношення тому, що за висновком суду стороною спірного правовідношення має бути інша юридична особа, тоді коли суд, має лише перевірити дотримання прокурором положень статті 23 Закону України "Про прокуратуру" та статті 53 ГПК України щодо належного обґрунтування підстав для представництва та виконання прокурором визначених законодавством дій, що мають передувати його зверненню до суду.
Місцевий господарський суд в оскаржуваному рішенні вказав, що збільшення ціни електричної енергії у додаткових угодах по відношенню до погодженої у Договорі ціни здійснено з порушенням статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", зокрема пункту 2 частини 5 статті 41 цього Закону, яким встановлена не лише вимога пропорційного збільшення ціни за одиницю товару по відношенню до збільшення ціни товару на ринку, а й 10-відсоткове обмеження такого збільшення. З позиції суду першої інстанції, з аналізу додаткових угод слідує, що динаміка зміни ціни за Договором у відсотковому значенні становила + 65,2 % .
При цьому місцевий господарський суд в оскаржуваному рішенні вказав, що сторони не могли не розуміти особливості функціонування ринку електричної енергії; враховуючи діяльність Відповідача 1, та наголосив, що на момент підписання основного Договору Відповідач 1 знав (не міг не знати) про ціни, які склалися на ринку на електричну енергію, постачання якої він мав намір здійснювати, та гарантував її поставку замовнику за цінами відповідно до Договору.
Також, судом першої інстанції зазначено, що можливість зміни ціни Договору внаслідок недобросовісних дій сторін (сторони) Договору робить результат закупівлі невизначеним та тягне за собою неефективне використання бюджетних коштів, що є прямим порушенням принципів процедури закупівлі, визначених преамбулою та статтею 5 Закону України "Про публічні закупівлі".
Місцевий господарський суд виснував, що сторонами не підтверджено правомірності дій щодо зміни істотних умов Договору після його підписання та до виконання сторонами в повному обсязі, тому з позиції суду зміна ціни згідно з оспорюваними додатковими угодами є безпідставною, суперечить принципам максимальної економії та ефективності, встановлених статтею 5 Закону України "Про публічні закупівлі", з огляду на що визначив оспорені додаткові угоди недійсними відповідно до статтей 203, 215 Цивільного кодексу України.
Стосовно вимоги Прокурора щодо стягнення з Відповідача 1 на користь Позивача безпідставно надмірно сплачених коштів за Договором в сумі 179976 грн 96 коп., то суд першої інстанції зазначив, що дана позовна вимога є можливою одночасно із заявленою вимогою про визнання недійсними додаткових угод, із застосуванням наслідків недійсності правочину, передбачених статтями 216, 1212 Цивільного кодексу України, є належним способом захисту, який передбачений Законом, що містять заявлені позовні вимоги.

Відповідач 1 не погоджуючись з винесеним судом першої інстанції рішенням, звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою (том 2, а.с. 3-4), в якій з підстав, висвітлених в ній, просив суд рішення місцевого господарського суду скасувати та прийняти нове, яким відмовити в позові.
Мотивуючи дану апеляційну скаргу, Відповідач 1 вказав, що Мінекономіки листом від 24 листопада 2020 року №3304-04/69987-06 "Щодо укладення, виконання, зміни та розірвання договору про закупівлю" (щодо застосування пункту 2 частини 5 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" в редакції Закону №114-ІХ) надало роз`яснення, що норма пункту 2 частини 5 статті 41 Закону поширюється на договори про закупівлю, у разі якщо предметом закупівлі є товар, вказуючи, що під пропорційністю розуміється збільшення ціни саме на такий відсоток, на який відбулося коливання на ринку, але не більше ніж на 10 відсотків та що у разі збільшення ціни має зменшуватися кількість товару. За вказаним листом розрахунок відсотків зміни ціни і кількості здійснюється у додатковій угоді від ціни підписаного договору, а у наступних додаткових угодах за потреби - від останньої зміни ціни та кількості, після підписання договору про закупівлю сторони можуть внести зміни до договору про закупівлю на підставі пункту 2 частини 5 статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі» за умови, що такі зміни відбуватимуться не частіше, ніж один раз на 90 днів. Це обмеження не розповсюджується на договори про закупівлю бензину та дизельного пального, газу та електричної енергії. Відповідач 2 звертає увагу, що позиція Мінекономіки (як центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізацію державної політики, зокрема, з публічних закупівель) зводиться до того, що у разі збільшення ціни має зменшуватися кількість товару; розрахунок відсотків зміни ціни і кількості здійснюється у додатковій угоді від ціни підписаного договору, а у наступних додаткових угодах за потреби - від останньої зміни ціни та кількості.
Також скаржник вказав, що суд першої інстанції стягнув 179 976 грн 96 коп. як безпідставно набуте майно, розрахувавши переплату за період з 1 червня 2024 року за ціною додаткової угоди № 3 (5,67 грн/кВтюгод). Однак, як вказує Відповідач 1, якщо угоди № 4 та № 5 визнані недійсними, ціна мала повернутися до початкової (5,30 грн/кВтюгод за Договором), а не до ціни, визначеної Додатковою угодою № 3, що з позиції скаржника призвело до перерахунку суми, та свідчить про помилку в обчисленні. 
Скаржник в апеляційній скарзі зауважив, що суд відхилив аргументи Скаржника та Позивача про відсутність підстав для представництва прокуратурою, посилаючись на пасивність Позивача та її статус як засновника Відповідача 2. Констатує, що Позивач у поясненнях зазначив, що не є належним позивачем, оскільки головним розпорядником бюджетних коштів є Департамент цивільного захисту та охорони здоров`я населення Рівненської ОДА. На переконання апелянта це підтверджує, що Позивач не наділений повноваженнями щодо звернення до суду з відповідним позовом.
Ухвалою апеляційного господарського суду від 30 березня 2026 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Відповідача 1 на рішення місцевого господарського суду від 17 лютого 2026 року в справі №918/331/25.
7 квітня 2026 року через підсистему «Електронний суд» від Прокурора надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому Прокурор просив залишити рішення місцевого господарського суду без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Прокурор вказав, що у період дії оскаржуваних додаткових угод № 4 та № 5 Відповідач 1 поставив електричну енергію у кількості 59 644 кВт*год, за яку сплачено грошові кошти у сумі 518158 грн 44 коп.. Вважає, що враховуючи, що у вказаний період розрахунок мав здійснюватися за тарифом встановленим у додатковій угоді № 3 від 3 травня 2024 року, то за поставлену електричну енергію у кількості 59 644 кВт*год, Відповідач 2 мав би сплатити 338 181 грн 48 коп. з урахуванням ПДВ (59 644*5,67). З даного Прокурор виснує, що внаслідок неправомірного збільшення ціни на електричну енергію шляхом укладання спірних додаткових угод з порушенням законодавства мала місце переплата коштів у розмірі 179 976 грн 96 коп. (518158 грн 44 коп. – 338 181 грн 48 коп.). Звертає увагу, що відповідно до вищевказаних норм кошти, які безпідставно та незаконно витрачені у розмірі 179 976 грн 96 коп. підлягають поверненню до місцевого бюджету. Прокурор вказав, що у відповідності до вимог статті 23 Закону України «Про прокуратуру», скеровано на адресу Позивача відповідний лист № 54/3-207вих-25 від 7 березня 2025 року, яким повідомлено про наявність порушень при укладанні Відповідачем 2 додаткових угод до Договору постачання електричної енергії. Зауважує, що згідно відповіді Позивача від 1 квітня 2025 року за №09-1028/01, Позивачем та Відповідачем 2 не застосовувалися заходи претензійно позовного характеру до Відповідача 2 про визнання недійсними додаткових угод та стягнення коштів. 
Ухвалою апеляційного господарського суду від 13 квітня 2026 року проведення підготовчих дій закінчено. Розгляд апеляційної скарги призначено на 29 квітня 2026 року об 14:40 год.
22 квітня 2026 року через підсистему "Електронний суд" від Позивача надійшло клопотання про розгляд справи без участі представника Позивача.

В судове засідання від 29 квітня 2026 року представники Позивача, Відповідача 1 та 2 не з`явилися.
Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання судом вимог частини першої статті 120 Господарського процесуального кодексу України.
Крім того, суд не викликав учасників справи у судове засідання, відповідно до частини 1 статті 120 Господарського процесуального кодексу України, що вказує на те, що ухвалою суду від 13 квітня 2026 року явка сторін обов`язковою не визнавалась.
Частиною 3 статті 202 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.
В той же час, згідно пункту 1 частини 3 статті 202 Господарського процесуального кодексу України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.
При цьому суд констатує, що згідно з частинами 1 та 2, пунктами 1, 2, 6, 8-11 частини 3 статті 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Таким чином, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Враховуючи вищевказане суд констатує, що відкладення розгляду апеляційної скарги, визначене статтею 273 Господарського процесуального кодексу України, по суті є неприпустимим з огляду на те, що це суперечить одному із завдань господарського судочинства, визначених частиною 1 статті 2 Господарського процесуального кодексу України (своєчасне вирішення судом спорів). При цьому апеляційний господарський суд наголошує на тому, що в силу дії частини 2 статті 2 Господарського процесуального кодексу України, суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншим міркуваннями в судовому процесі.
Відтак, колегія суду відмовляє в задоволенні клопотання представника Відповідача 2 про відкладення розгляду справи та вважає за можливе провести розгляд апеляційних скарг за відсутності представників Позивача, Відповідача 1 та Відповідача 2 за наявними в матеріалах справи доказами. 
Разом з тим суд апеляційної інстанції приймає до уваги клопотання Позивача про розгляд справи без його участі та з огляду на описане вище вважає такий розгляд можливий. 
В судовому засіданні від 29 квітня 2026 року Прокурор просив залишити рішення місцевого господарського суду без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Прокурор вказав, що обмеження у 10% застосовується як максимальний ліміт щодо зміни ціни, визначеної в Договорі, незалежно від того, як часто відбуваються такі зміни, кількість підписаних додаткових угод, тобто, передбачена законодавством про публічні закупівлі норма застосовується, якщо відбувається значне коливання зростання ціни на ринку, яке робить для однієї сторони договору його виконання вочевидь невигідним, збитковим. Вказав, що для того, щоб за таких обставин не був розірваний вже укладений Договір і щоб не проводити новий тендер, закон дає можливість збільшити ціну, але не більше як на 10%. Прокурор зазначив, що відповідно до плану закупівлі, джерелом фінансування закупівлі є кошти місцевого бюджету. Прокурор вказав, що використання бюджетних коштів при проведенні закупівлі повністю підтверджується матеріалами справи, тому суд першої інстанції, на його переконання, обґрунтовано дійшов висновку, що правовідносини, які виникли між сторонами стосуються саме використання бюджетних коштів і становлять суспільний інтерес, а незаконність Додаткових угод до Договору, на підставі яких ці кошти надмірно витрачаються, такому суспільному інтересу не відповідає. Прокурор вказав, що у даному випадку, укладення додаткових угод до Договору всупереч вимогам чинного законодавства порушує інтереси держави у сфері контролю за ефективним та цільовим використанням бюджетних коштів, а дотримання вимог законодавства у цій сфері становить суспільний інтерес, тому захист такого інтересу відповідає функціям Прокурора.
Заслухавши пояснення Прокурора дослідивши матеріали справи та обставини на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, колегія суддів Північно–західного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційну скаргу Відповідача 1 слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін. При цьому колегія виходила з наступного.

Із наявних у справі та досліджених судом апеляційної інстанції доказів слідує, що Відповідачем 2 проведено закупівлю UA-2023-12-22-009072-а за предметом: "Електрична енергія" та очікуваною вартістю 742 000 грн.
За результатами проведення закупівлі переможцем визначено Відповідача 1, з яким в подальшому укладено Договір на постачання електричної енергії №ЕЛ/49/02/24 від 12 лютого 2024 року (надалі – Договір; том 1, а.с. 21-28).
Відповідно до пункту 1.1 Договору, цей Договір є господарським договором, за яким передбачається постачання замовленого обсягу споживання електричної енергії Відповідачу 2 Відповідачем 1 за вільними цінами.
Відповідно до пункту 2.1 Договору, Відповідач 1 продає електричну енергію Відповідачу 2 для забезпечення потреб електроустановок Відповідача 2, а Відповідач 2 оплачує Відповідачу 1 вартість використаної електричної енергії та здійснює інші платежі. За пунктом 2.4 Договору Відповідач 1 має поставити Відповідачу 2 - 140 000 кВт*год електричної енергії. 
Згідно з пунктом 5.1 Договору, загальна вартість Договору становить 742 000 грн, в тому числі ПДВ 123 666 грн 67 коп., а відповідно до пункту 5.2 Договору ціна за одиницю товару становить 5,3 грн за 1 кВт*год з урахуванням ПДВ.
Відповідно до підпункту 5.6.2 Договору, істотні умови Договору про закупівлю не можуть змінюватись після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім погодження зміни ціни за одиницю товару в Договорі у разі коливання ціни такого товару на ринку, що відбулось з моменту укладення Договору або останнього внесення змін до Договору в частині зміни ціни за одиницю товару. Зміна ціни за одиницю товару здійснюється пропорційно коливання ціни такого товару на ринку (відсоток збільшення ціни за одиницю товару не може перевищувати відсоток коливання (збільшення) ціни такого товару на ринку) за умови документального підтвердження такого коливання та не повинна призвести до збільшення суми, визначеної в Договорі на момент його укладення.
За умовами пункту 5.8 Договору, якщо протягом строку дії цього Договору на підставі рішень суб`єктів владних повноважень буде змінено порядок державного регулювання ціни на предмет закупівлі, збільшено тарифи на послуги, або затверджено нові тарифи, внаслідок чого виконання зобов`язань на умовах встановлених цим Договором, неминуче призведе до збитків Відповідача 1 внаслідок заниження ціни предмета закупівлі по відношенню до економічно обґрунтованої ціни непоставленого предмета закупівлі з метою приведення її до економічно обґрунтованого рівня.
Згідно пункту 5.9 Договору, у випадку коливання ціни електричної енергії на ринку в бік збільшення, Відповідач 1 має право письмово звернутись до Відповідача 2 з відповідною пропозицією, при цьому, така пропозиція в кожному окремому випадку, коли на ринку відбувається об`єктивне коливання ціни за одиницю товару в бік збільшення, повинна бути обґрунтована і документально підтверджена.
Відповідач 1 разом з письмовою пропозицією щодо внесення змін до Договору надає документи, що підтверджує збільшення ціни за одиницю товару в тих межах, на які Відповідач 1 пропонує змінити ціну товару. Документ, що підтверджує збільшення ціни товару, повинен бути наданий у формі належним чином оформленої довідки (висновку) виданої торгово-промисловою палатою України, регіональною торгово-промисловою палатою, органами державної статистики, ДП "Держзовнішінформ", біржами та іншими уповноваженими органами та організаціями. Нова (змінена) ціна застосовується з першого числа відповідного розрахункового періоду (календарного місяця) і залишається незмінною до його завершення.
У відповідності до пункту 13.1 Договору, цей Договір набирає чинності з дати його підписання Сторонами, скріпленими печатками Сторін (за наявності) і діє в частині постачання електричної енергії до 31 грудня 2024 року (включно), а в частині розрахунків – до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за цим Договором.
Згідно Додатку №3 до Договору, кількість електроенергії, яка повинна була бути поставлена 140 000,00 кВт*год.
Згідно Додатку №2 до Договору, ціна за одинцю товару (кВт*год) становить 5 грн 30 коп. з ПДВ.
Однак, в подальшому, на підставі довідки Рівненської торгово-промислової палати від 30 липня 2024 року №56.03/261 та відомостей з офіційного сайту ДП "Оператор ринку", між сторонами укладено додаткові угоди, за наслідками яких ціну за одиницю товару збільшено на 65,2%, а саме:
· додатковою угодою №3 від 3 травня 2024 року до 5 грн 67 коп. за 1 кВт*год, умови Договору змінені даною угодою набирають чинності з 1 квітня 2024 року;
· додатковою угодою №4 від 30 липня 2024 року до 8 грн 10 коп. за 1 кВт*год, умови Договору змінені даною угодою набирають чинності з 1 червня 2024 року;
· додатковою угодою №5 від 15 серпня 2024 року до 8 грн 76 коп. за 1 кВт*год, умови Договору змінені даною угодою набирають чинності з 1 липня 2024 року (том 1, а.с. 29-30). 
На виконання Договору Відповідач 1 поставив 93 707 кВт*год електричної енергії для Відповідача 2 на загальну суму 704 184 грн 26 коп., що підтверджується наступними актами приймання-передавання:
· №53 від 11 березня 2024 року за лютий 2024 року – 9,886 МВт*год на суму 52 395 грн 80 коп. з ПДВ;
· №140 від 17 квітня 2024 року за березень 2024 року – 9,334 МВт*год на суму 49 470 грн 20 коп. з ПДВ;
·  №236 від 13 травня 2024 року за квітень 2024 року – 8,646 МВт*год на суму 49 022 грн 82 коп. з ПДВ;
· №314 від 11 червня 2024 року за травень 2024 року – 6,197 МВт*год на суму 35 137 грн з ПДВ;
· №397 від 10 липня 2024 року за червень 2024 року – 6,55 МВт*год на суму 53 055 грн з ПДВ;
· №486 від 15 серпня 2024 року за липень 2024 року – 7,384 МВт*год на суму 64 683 грн 84 грн з ПДВ;
· №582 від 10 вересня 2024 року за серпень 2024 року – 7,091 МВт*год на суму 62 117 грн 16 коп. з ПДВ;
·  №662 від 10 жовтня 2024 року за вересень 2024 року – 6,587 МВт*год на суму 57 702 грн 12 коп. з ПДВ;
·  №772 від 19 листопада 2024 року за жовтень 2024 року – 9,13 МВт*год на суму 79 978 грн 80 коп. з ПДВ;
·  №862 від 16 грудня 2024 року за листопад 2024 року – 8,783 МВт*год на суму 76 939 грн 08 коп. з ПДВ;
· №988-1 від 25 грудня 2024 року за грудень 2024 року – 14,119 МВт*год на суму 123 682 грн 44 коп. з ПДВ. (том 1, а.с. 33-38). 
На переконання Прокурора, укладаючи додаткові угоди № 4, № 5 до Договору та збільшуючи ціну товару на 65,2% від передбаченої правочином, сторони діяли усупереч Закону України "Про публічні закупівлі", а тому ці угоди просить визнати недійсними в судовому порядку, а надмірно сплачені кошти - стягнути з Відповідача 2 на користь Позивача. 
Прокурор вказує, що розрахунок за поставлену електроенергію за період з 1 червня 2024 року по 31 грудня 2024 року повинен здійснюватися за ціною вказаною у додатковій угоді від 3 травня 2024 року №3 до Договору, а саме 5 грн 67 коп. за 1 кВт*год з урахуванням ПДВ. З огляду на викладене Прокурор зазначає, що здійснюючи розрахунок за поставлену електричну енергію за тарифом, визначеним у додатковій угоді №3 від 3 травня 2024 року, Відповідач 2 за поставлену електричну енергію в обсязі 59 644 кВт*год повинен був сплатити 338 181 грн 48 коп. з урахуванням ПДВ (59 644 * 5,67). 
Констатує, що згідно наданих Відповідачем 2 актів приймання-передачі електричної енергії та платіжних інструкцій (том 1, а.с. 39-44) встановлено, що зазначений комунальний заклад з 1 червня 2024 року по 31 грудня 2024 року сплатив для Відповідача 1 за 59 644 кВт*год грошові кошти у сумі 518 158 грн 44 коп.. Отже, внаслідок неправомірного збільшення ціни на електричну енергію шляхом укладання спірних додаткових угод з порушенням законодавства мала місце переплата коштів у розмірі 179 976 грн 96 коп. (518 158 грн 44 коп. – 338 181 грн 48 коп.). Тому, на переконання Прокурора, кошти, які безпідставно витрачені у розмірі 179 976 грн 96 коп. підлягають поверненню до місцевого бюджету. 
Прокурор покликаючись на те, що Додаткові угоди, якими змінено ціну за одиницю товару - електричну енергію, укладені з порушенням чинного законодавства, звернувся до господарського суду з позовом про визнання додаткових угоди недійсними та стягнення 179976 грн 96 коп.. 

Аналізуючи встановлені обставини справи та переглядаючи спірні правовідносини на предмет наявності правових підстав для задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції приймає до уваги наступні положення діючого законодавства з урахуванням фактичних обставин справи.
Відповідно до частини 1, 2 статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.
Відповідно до частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу.
Частинами 1 - 3, 5 статті 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Згідно з частиною першою статті 216 Цивільного кодексу України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Пункт 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України визначає, що підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.
За змістом частин 1-3 статті 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами.
Правові та економічні засади закупівель товарів, робіт і послуг для забезпечення потреб держави, територіальних громад та об`єднаних територіальних громад визначає Закон України "Про публічні закупівлі".
Метою вказаного закону є забезпечення ефективного та прозорого здійснення закупівель, створення конкурентного середовища у сфері публічних закупівель, запобігання проявам корупції у цій сфері, розвиток добросовісної конкуренції.
У статті 1 Закону України "Про публічні закупівлі" зазначено, що договір про закупівлю - це господарський договір, що укладається між замовником і учасником за результатами проведення процедури закупівлі/спрощеної закупівлі та передбачає платне надання послуг, виконання робіт або придбання товару.
Частиною 1 статтею 41 Закону України "Про публічні закупівлі" визначено, що договір про закупівлю укладається відповідно до норм Цивільного та Господарського кодексів України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.
Відповідно до статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Досліджуючи обставини звернення Прокурора в особі Позивача з даним позовом до суду в розрізі доводів апеляційної скарги щодо відсутності підстав для представництва інтересів держави, колегія суду зауважує, що згідно з абзацами 1 і 2 частини третьої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.
Відповідно до абзаців 1-3 частини четвертої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Пунктом 3 частини 1 статті 13-11 Конституції України передбачено, що в Україні діє прокуратура, яка здійснює: представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Частинами 3 та 5 статті ГПК України встановлено, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.
Відповідно до частини 4 статті 53 ГПК України, прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.
З системного аналізу вказаних правових норм вбачається, що виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї норми є поняття "інтерес держави".
Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте, держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.
З урахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.
Таким чином, "інтереси держави" охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом.
У даному випадку загроза порушення інтересів держави полягає у порушенні чинного законодавства про публічні закупівлі.
Перший "виключний випадок" передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.
У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.
"Нездійснення захисту" виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.
"Здійснення захисту неналежним чином" виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.
При цьому колегією суду апеляційної інстанції враховується, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року в справі №912/2385/18 викладено таку правову позицію: прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу; бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк; звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення; невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо; прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо причини такого не звернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.
Враховуючи висновки Великої Палати Верховного Суду, у спірних правовідносинах судам необхідно дослідити: чи знав або повинен був знати компетентний орган про допущені порушення інтересів держави, проте всупереч цим інтересам за захистом до суду не звернувся; чи дотримано прокурором розумного строку для надання уповноваженому органу можливості відреагувати на виявлене прокурором порушення та самостійно звернутися до суду з відповідним позовом або ж надати аргументовану відповідь на звернення прокурора.
При цьому самого лише посилання прокурора про виявлення ним порушення інтересів держави та невжиття органом державної влади (позивачем у справі), на який покладено обов`язок щодо судового захисту інтересів держави, відповідних дій для такого захисту, недостатньо для прийняття судом рішення в такому спорі по суті, оскільки за змістом пункту 2 частини 4 статті 23 Закону "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво інтересів держави в суді виключно після підтвердження судом правових підстав для представництва.
У справі, що слухається, Прокурором визначено позивачем - Рівненську обласну раду.
В силу дії частини 1 статті 10 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.
Водночас згідно з частиною 5 статті 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності.
Відповідно до пункту 1 Статуту Відповідача 2, затвердженого рішенням Позивача від 11 березня 2021 року №92, лікарня заснована на спільній власності територіальних громад Рівненської області. Власником лікарні є територіальні громади сіл, селищ, міст Рівненської області, в особі Позивача. Лікарня є підпорядкована, підзвітна та підконтрольна Позивачу.
Крім того, відповідно до плану вищевказаної закупівлі, її фінансування здійснено за рахунок коштів місцевого бюджету. 
Таким чином, Позивач, як засновник здійснює контроль за ефективністю використання майна, що є власністю територіальної громади і закріплене за підприємством на праві господарського відання.
Колегією суду приймається до уваги правова позиція, наведена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 червня 2023 року в справі №905/1907/21, відповідно якої, якщо засновником закладу та власником його майна є територіальна громада в особі органу місцевого самоврядування, що фінансує і контролює діяльність такого комунального закладу, а також зобов`язаний контролювати виконання обласного бюджету, зокрема законність та ефективність використання зазначеним закладом коштів цього бюджету за договорами про закупівлю товарів, то вказаний орган місцевого самоврядування є особою, уповноваженою на вжиття заходів представницького характеру щодо захисту інтересів територіальної громади, інтереси якої є складовою інтересів держави, пов`язаних із законним та ефективним витрачанням коштів обласного бюджету.
Доходи місцевих бюджетів, інші кошти, які перебувають у власності територіальних громад, є складовою частиною матеріальної і фінансової основи місцевого самоврядування (стаття 142 Конституції України, стаття 16 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні"). Територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності, зокрема на доходи місцевих бюджетів, інші кошти (стаття 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні").
Тобто, органам місцевого самоврядування надано широкі права для здійснення економічного і соціального розвитку на своїй території. 
У статті 143 Конституції України зазначено, що місцеві органи самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності; затверджують програми соціально-економічного та культурного розвитку і контролюють їх виконання; затверджують бюджети відповідних адміністративно-територіальних одиниць і контролюють їх виконання; встановлюють місцеві податки та збори відповідно до закону; утворюють, реорганізовують та ліквідують комунальні підприємства, організації, установи.
Відтак, завданням органу місцевого самоврядування є забезпечення раціонального використання майна та інших ресурсів, що перебувають у комунальній власності.
Права місцевого самоврядування захищаються в судовому порядку відповідно до статті 145 Конституції України.
Як доводить Прокурор, за час дії спірного Договору Відповідачем 1 поставлено значно меншу кількість товару, що могло створити перешкоди в реалізації Позивачем покладених на неї завдань та функцій, що не відповідає державному інтересу.
За таких обставин суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що Прокурор правомірно визначив позивачем в цій справі саме Позивача. 
Той же факт, що головним розпорядником головним розпорядником бюджетних коштів обласного бюджету для фінансування сфери соціального захисту та соціального забезпечення є Департамент цивільного захисту та охорони здоров`я населення Позивача не знімає з Позивача функцій контролю виконання затверджуваних бюджетів, забезпечення раціонального використання комунального майна, а саме вони покладені на Позивача державою.
В той же час, підставою реалізації Прокурором представницьких функцій стала усвідомлена пасивна поведінка Позивача, який після виявлення порушень законодавства, про які повідомлено Прокурором, мав право звернутись до суду щодо захисту порушених інтересів.
Прокурором у відповідності до вимог статті 23 Закону України "Про прокуратуру", скеровано на адресу Позивача відповідний лист №54/3-207вих-25 від 7 березня 2025 року, яким повідомлено про наявність порушень при укладанні Відповідачем 1 додаткових угод до Договору.
Згідно відповіді Позивача від 1 квітня 2025 року за №09-1028/01, Позивачем та Відповідачем 2 не застосовувалися заходи претензійно-позовного характеру до Відповідача 1 про визнання недійсними додаткових угод та стягнення коштів.
Відтак, Прокурором кваліфіковано вищевказане як бездіяльність відповідного органу та, як наслідок, встановлено достатні та обґрунтовані підстави для реалізації представницьких повноважень. Водночас суд вважає, що не тільки бездіяльність щодо подачі позову але і сама поведінка Позивача, який не лише не подавав позов ігноруючи доводи Прокурора, але й під час судового розгляду сам оспорював підставність звернення Прокурора, по суті намагаючись досягнути не розгляду такого спору - свідчить про підставність та обгрунтованість звернення Прокурора з відповідним позовом для захисту інтересів держави, котрі не хоче захищати Позивач, активно займавши в суді першої інстанції відповідну позицію). 
Враховуючи вище викладені обставини, колегія суду констатує, що Прокурором дотримано порядок, передбачений статтею 23 Закону України «Про прокуратуру» при зверненні з даним позовом.

В той же час колегія суду констатує, що розглядаючи позовну вимогу Прокурора щодо визнання Додаткових угод до Договору недійсними із посиланням на порушення при укладення такого правочину статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі», суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими Закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.
Досліджуючи оспорювані Додаткові угоди до Договору на предмет їх недійсності, що входить в предмет позовної вимоги Прокурора та зважаючи на заперечення апеляційної скарги Відповідача 2 щодо відсутності порушень частини 5 статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі», колегія суддів досліджує наступні обставини.
У відповідності до пункту 2 частини 5 статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі» збільшення ціни за одиницю товару до 10 відсотків пропорційні збільшенню ціни такого товару на ринку у разі коливання ціни такого товару на ринку за умови, що така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю, - не частіше ніж один раз на 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю/внесення змін до такого договору щодо збільшення ціни за одиницю товару. Обмеження щодо строків зміни ціни зі одиницю товару не застосовується у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину та дизельного пального, природного газу та електрично енергії.
При цьому метою регулювання, передбаченого частиною п`ятою статті 41 Закону «Про публічні закупівлі», а саме закріплення можливості сторін змінити умови укладеного договору шляхом збільшення ціни за одиницю товару до 10%, є запобігання ситуаціям, коли внаслідок істотної зміни обставин укладений договір стає вочевидь невигідним для постачальника.
Відповідно до статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
За умовами пункту 2 частини 5 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" істотні умови Договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадків, зокрема збільшення ціни за одиницю товару до 10 відсотків пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку у разі коливання ціни такого товару на ринку за умови, що така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю, - не частіше ніж один раз на 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю. Обмеження щодо строків зміни ціни за одиницю товару не застосовується у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину та дизельного пального, газу та електричної енергії;
Колегія суду при цьому враховує, що Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 18 червня 2021 року у справі №927/491/19 висловив правову позицію, що закріплення можливості сторін змінити умови укладеного договору шляхом збільшення ціни за одиницю товару до 10% є запобігання ситуаціям, коли внаслідок істотної зміни обставин укладений договір стає вочевидь невигідним для постачальника.
Стаття 652 Цивільного кодексу України передбачає, що в разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах. Через зміну істотних обставин договір може бути змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: у момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.
Тобто, передбачена законодавством про публічні закупівлі норма застосовується, якщо відбувається значне коливання (зростання) ціни на ринку, яке робить для однієї сторони договору його виконання вочевидь невигідним, збитковим.
Для того, щоб за таких обставин не був розірваний вже укладений договір і щоб не проводити новий тендер, закон дає можливість збільшити ціну, але не більше як на 10%. Інше тлумачення відповідної норми Закону України "Про публічні закупівлі" нівелює, знецінює, робить непрозорою процедуру відкритих торгів.
Обмеження 10% застосовується як максимальний ліміт щодо зміни ціни, визначену в договорі, незалежно від того, як часто відбуваються такі зміни (кількість підписаних додаткових угод).
Відповідно до частини 1 статі 651 Цивільного кодексу України зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Закон України "Про публічні закупівлі" не містить виключень з цього правила.
Отже, зміна істотних умов договору про закупівлю (збільшення ціни за одиницю товару) є правомірною виключно за таких умов: відбувається за згодою сторін; підстава збільшення - коливання ціни такого товару на ринку, що обґрунтоване і документально підтверджене постачальником; ціна за одиницю товару може збільшуватися не більше ніж на 10%; загальна сума (ціна) договору не повинна збільшуватися.
Коливання ціни на ринку повинно розцінюватися саме після підписання договору, оскільки частина 5 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" урегульовано саме зміну істотних умов у разі виникнення такого явища після підписання договору та до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі.
Тобто, внесення змін до Договору є правомірним лише у випадку документального підтвердження коливання ціни на товар у період з моменту укладення Договору до моменту укладення додаткової угоди.
При цьому, існування обставин, які є підставою для зміни ціни товару, повинні бути доведені належними та допустимими доказами, та такі коливання ціни товару на ринку повинні бути наявні саме на момент внесення таких змін.
Чинне законодавство про публічні закупівлі не визначає, які органи, установи чи організації мають право надавати інформацію щодо коливання цін на ринку і які документи можуть підтверджувати таке коливання. Такі органи і такі документи можуть визначатися замовником при формуванні тендерної документації, а сторонами - при укладенні такого договору (відповідно до тендерної документації).
Разом з тим, у документах, які видає компетентна організація, має бути зазначена чинна ринкова ціна на товар і її порівняння з ринковою ціною станом на дату, з якої почалися змінюватися ціни на ринку, як у бік збільшення, так і у бік зменшення (тобто наявності коливання). Необхідність зазначення такої інформації зумовлюється також тим, що у випадку коливання цін, зміни до договору про закупівлю вносяться з урахуванням показників такого коливання, що стали підставою для здійснення попередніх змін до договору. Кожна зміна до договору має містити окреме документальне підтвердження. Документ про зміну ціни повинен містити належне підтвердження викладених в ньому даних, проведених досліджень коливання ринку, джерел інформації.
Аналогічна правова позиція викладена також і в постанові Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року в справі №912/1580/18.
При цьому судом враховується, що будь-який суб`єкт підприємницької діяльності діє на власний ризик. Укладаючи договір поставки товару на певний строк у майбутньому, він гарантує собі можливість продати свій товар, але при цьому несе ризики зміни його ціни. Підприємець має передбачати такі ризики і одразу закладати їх у ціну договору.
З іншого боку, будь-який покупець товару, за звичайних умов, не може бути зацікавленим у збільшенні його ціни, а відповідно й у зміні відповідних умов договору. Тобто, навіть за наявності росту цін на ринку відповідного товару, який відбувся після укладення договору, покупець має право відмовитися від підписання невигідної для нього додаткової угоди, адже ціна продажу товару вже визначена в договорі купівлі-продажу чи поставки .
Між тим, Відповідач 2, який мав беззаперечне право на отримання електричної енергії за ціною, визначеною в укладеному між сторонами Договорі, без надання письмових заперечень чи проведення переговорів щодо збільшення ціни товару підписав оспорені Додаткові угоди, внаслідок чого ціна за одиницю товару збільшилась, а обсяг поставки, що передбачався за Договором, фактично, зменшився.
Крім того, збільшення ціни електричної енергії у Додаткових угодах по відношенню до погодженої у договорі ціни здійснено з порушенням статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", зокрема пункту 2 частини 5 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", яким встановлена не лише вимога пропорційного збільшення ціни за одиницю товару по відношенню до збільшення ціни товару на ринку, а й 10-відсоткове обмеження такого збільшення.
Як уже встановлено вище в даній постанові, укладаючи Договір сторони дійшли згоди щодо усіх істотних умов, зокрема визначивши ціну за 1 кВт*год електричної енергії на рівні 5 грн 30 коп./кВт*год. з ПДВ грн/кВт*год. без ПДВ закріплено у Додатку №2 до Договору Комерційна пропозиція.
Таким чином, на момент підписання Договору, сторонами погоджені всі істотні умови — предмет, ціну та строк виконання зобов`язань за Договором відповідно до вимог частини 3 статті 180 Господарського кодексу України та Закону України “Про публічні закупівлі”
В подальшому, між сторонами укладено додаткові угоди, якими підвищено ціну за одиницю товару.
Разом з тим, аналізуючи підстави внесення змін до Договору шляхом підписання оспорюваних додаткових угод встановлено наступне.
Так, додатковою угодою №4 від 30 липня 2024 року збільшено ціну за одиницю товару до 8 грн 10 коп. (на 52,8% від ціни визначеної Договором) з урахуванням ПДВ. Згідно із пунктом 2 вказаної додаткової угоди, умови Договору, змінені даною додатковою угодою набирають чинності з моменту підписання її Сторонами та застосовуються до правовідносин, починаючи з 1 червня 2024 року. Обґрунтовуючи необхідність внесення змін до Договору шляхом підписання оскаржуваної Додаткової угоди №4 від 30 липня 2024 року, Відповідачем 1 не надано жодних належних документів, які відображають коливання цін на ВДР/РДН, що відбувались з моменту укладення договору до моменту підписання додаткової угоди.
Окрім того, Додаткова угода від 30 липня 2024 року №4, дія якої розповсюджується на відносини сторін, які виникли з 1 червня 2024 року, укладена після поставки електричної енергії Відповідачу 2 та оплати за неї (акт №397 від 10 липня 2024 року за поставку електричної енергії за червень 2024 року), що суперечить частині 3 статті 632 Цивільного кодексу України.
Крім того, додатковою угодою від 15 серпня 2024 року №5 збільшено ціну за одиницю товару до 8 грн 76 коп. (на 65,2 % від ціни визначеної Договором) з урахуванням ПДВ. Згідно із пунктом 2 вказаної додаткової угоди, умови Договору, змінені даною додатковою угодою набирають чинності з моменту підписання її Сторонами та застосовуються до правовідносин, починаючи з 1 липня 2024 року. Суд апеляційної інстанції констатує, що до обгрунтування збільшення ціни до 8 грн 76 коп. грн/кВт год Відповідач 1 додав довідку Рівненської торгово- промислової палати від 30 липня 2024 року №56.03/261 та відомостей з офіційного сайту ДП "Оператор ринку".
Разом з тим, зазначені вище документи не відображають коливання цін на ВДР/РДН, що відбувались з моменту укладення Договору до моменту підписання додаткової угоди, а отже підстав для укладення Додаткової угоди №4 у сторін не було.
При цьому колегія суду акцентує увагу на тому, що на підтвердження факту коливання ціни на товар у документі, який видає компетентна організація, має бути зазначена діюча ринкова ціна на товар і її порівняння з ринковою ціною станом на дату, з якої почалися змінюватися ціни на ринку, як у бік збільшення, так і у бік зменшення (тобто наявності коливання). Необхідність зазначення такої інформації зумовлюється також тим, що у випадку коливання цін, зміни до договору про закупівлю вносяться з урахуванням показників коливання цін, що стали підставою для здійснення попередніх змін до договору.
Кожна зміна до договору має містити окреме документальне підтвердження. Документ про зміну ціни повинен містити належне підтвердження викладених в ньому даних, проведених досліджень коливання ринку, джерел інформації тощо.
Так, згідно з пунктом 4 частини 3 статті 57 Закону України “Про ринок електричної енергії” електропостачальник має у чіткий та прозорий спосіб інформувати своїх споживачів про зміну будь-яких умов договору постачання електричної енергії споживачу не пізніше ніж за 20 днів до їх застосування з урахуванням інформації про право споживача розірвати договір. Електропостачальники зобов`язані повідомляти споживачів в порядку, встановленому законом, про будь-яке збільшення ціни і про їхнє право припинити дію договору, якщо вони не приймають нові умови.
Враховуючи викладене вище колегія суду резюмує, що Відповідачем 1 належним чином документально не підтверджено та не обґрунтовано наявність підстав для підвищення ціни за одиницю товару з моменту укладення Договору до моменту виникнення необхідності внесення змін до Договору, що призвело до укладення оспорюваних Додаткових угод 4 та 5 до Договору.
Окрім того, колегія суду зазначає, що зміна ціни за одиницю електричної енергії допускається за умови надання Стороною, яка пропонує зміни, документального підтвердження факту коливання ціни електричної енергії на ринку в торговій зоні «ОЕС України». Таким документальним підтвердженням можуть бути офіційні дані про ціну, обсяги купівлі-продажу електричної енергії на ринку «на добу на перед» (далі - РДН) та внутрішньодобовому ринку (далі - ВДР), та інші показники, які склалися у відповідному розрахунковому періоді в торговій зоні «ОЕС України» та оприлюднені офіційному веб-сайті ДП «ОПЕРАТОР РИНКУ» за адресою в мережі Інтернет://www.oree.com.ua - згідно з частиною шостою статті 67 Закону України «Про ринок електричної енергії». У якості документального підтвердження даних, Сторонами визнаються, зокрема, завірені роздруківки з веб-сайту Звітів про результати роботи РДН/ ВДР та про діяльність ОР за відповідний календарний місяць, які оприлюднюються відповідно до законодавства ДП «ОПЕРАТОР РИНКУ»://www.oree.com.ua або інший документ органу, установи чи організації, які мають повноваження здійснювати моніторинг цін на товари, визначати зміни ціни товару на ринку.
Нова (змінена) ціна застосовується з першого числа відповідного розрахункового періоду (календарного місяця) і залишається незмінною до його завершення.
Крім того, істотні умови Договору можуть змінюватися у випадку зміни регульованих цін (тарифів) та нормативів, які застосовуються у Договорі, а саме: тарифу на послуги з передачі електричної енергії, який враховується в структурі остаточної ціни електричної енергії, що постачають за Договором.
У цьому випадку зміну ціни здійснюють у такому порядку: підставою для зміни ціни є набрання чинності постановою НКРЕКП про зміну відповідного регульованого тарифу, що застосовується у Договорі; нову (змінену) ціну застосовують з дня введення в дію відповідного регульованого тарифу згідно з рішенням НКРЕКП, якщо інше не встановлено чинним законодавством України (у тому числі відповідними рішеннями НКРЕКП).
Сам факт збільшення ціни товару на ринку не обов`язково тягне за собою підвищення ціни на аналогічний товар, який є предметом договору. Умовою такого підвищення обов`язково є неможливість спрогнозувати таке підвищення та закласти відповідні ризики при формуванні тендерної пропозиції. Зазначене є особливо актуальним у тому випадку, якщо коливання цін на товар обумовлюється його сезонним характером або у випадку, коли за умовами тендерної документації товар повинен бути наявним у постачальника. 
Окрім цього, що можливість зміни ціни договору внаслідок недобросовісних дій сторін (сторони) договору робить результат закупівлі невизначеним та тягне за собою неефективне використання бюджетних коштів, що є прямим порушенням принципів процедури закупівлі, визначених Законом України "Про публічні закупівлі".
Схожа правова позиція наведена також в постанові Верховного Суду від 12 вересня 2019 року в справі № 915/1868/18. 
Окрім того при зверненні до замовника з пропозиціями підвищити ціну, постачальник має обґрунтувати, чому таке підвищення цін на ринку зумовлює неможливість виконання договору по ціні, запропонованій замовнику на тендері, навести причини, через які виконання укладеного договору стало для постачальника вочевидь невигідним. Крім того, постачальник також має довести, що підвищення ціни є непрогнозованим (його неможливо було передбачити і закласти в ціну товару на момент подання постачальником тендерної пропозиції) 
Подібну правову позицію наведено й у постанові Верховного Суду від 18 червня 2021 року в справі № 927/491/19.
При цьому судом апеляційної інстанції звертається увага на те, що сторони не могли не розуміти особливості функціонування ринку електричної енергії; враховуючи діяльність Відповідача 1, на момент підписання основного Договору Відповідач 1 знав (не міг не знати) про ціни, які склалися на ринку на електричну енергію, постачання якої він мав намір здійснювати, та гарантував її поставку замовнику за цінами відповідно до Договору.
З огляду на висновки, викладені Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 24 січня 2024 року в справі №922/2321/22, максимальний ліміт збільшеної вартості ціни електроенергії за Договором про постачання електричної енергії Відповідачу 2 не міг перевищувати 5 грн 83 коп. з ПДВ (5 грн 30 коп./кВт*год. з ПДВ+10%) за 1 кВт*год.
Відтак збільшення ціни електричної енергії, передбачений додатковими угодами № 4, № 5 по відношенню до погодженої у Договорі ціни, здійснено з порушенням статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", зокрема пункту 2 частини 5 статті 41 цього Закону, яким встановлена не лише вимога пропорційного збільшення ціни за одиницю товару по відношенню до збільшення ціни товару на ринку, а й 10-відсоткове обмеження такого збільшення.
Укладення вказаних угод призвело до збільшення ціни за 1 кВт/год. на більше ніж на 10% відносно ціни, що визначена за умовами Договору (5 грн 30 коп./кВт*год. з ПДВ):
· додатковою угодою №3 від 3 травня 2024 року збільшено ціну за 1 кВт*год до 5 грн 67 коп. за 1 кВт*год (на 6,98%) - тобто без порушення;
·  додатковою угодою №4 від 30 липня 2024 року збільшено ціну за 1 кВт*год до 8 грн 10 коп. за 1 кВт*год (на 52,83%);
·  додатковою угодою №5 від 15 серпня 2024 року збільшено ціну за 1 кВт*год до 8 грн 76 коп. за 1 кВт*год (на 65,2%). 
Отже, сторонами не підтверджено правомірності дій щодо зміни істотних умов Договору після його підписання та до виконання в повному обсязі. За таких обставин зміна ціни згідно з оспорюваних додаткових угод 4 та 5 є безпідставною, суперечить принципам максимальної економії та ефективності, встановлених статтею 5 Закону України "Про публічні закупівлі", здійснена з порушенням вимог статті 41 Закону.
Окрім того, колегія суду зауважує, що у будь-якому разі ціна за одиницю товару не може бути збільшена більше ніж на 10 % від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами в Договорі за результатами процедури закупівлі, незалежно від кількості та строків зміни ціни протягом строку дії Договору. Тобто під час дії Договору сторони можуть неодноразово змінювати ціну товару в бік збільшення за наявності умов, встановлених у статті 652 Цивільного кодексу України та пункту 2 частини 5 статті 41 Закону України “Про публічні закупівлі”, проте загальне збільшення такої ціни не повинно перевищувати 10 % від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами при укладенні Договору за результатами процедури закупівлі.
В іншому випадку не досягається мета Закону України “Про публічні закупівлі”, яка полягає в забезпеченні ефективного та прозорого здійснення закупівель, створенні конкурентного середовища у сфері публічних закупівель, запобіганні проявам корупції в цій сфері та розвитку добросовісної конкуренції, оскільки продавці з метою перемоги можуть під час проведення процедури закупівлі пропонувати ціну товару, яка нижча за ринкову, а в подальшому, після укладення договору про закупівлю, вимагати збільшити цю ціну, мотивуючи коливаннями ціни такого товару на ринку.
Відповідна правова позиція викладена також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 жовтня 2024 року в справі № 922/2321/22.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24 січня 2025 року в справі № 922/2321/22 висвітлила позицію щодо застосування пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі» стосовно неможливості збільшення ціни за одиницю товару більше ніж на 10 % від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами в договорі за результатами процедури закупівлі, незалежно від кількості та строків зміни ціни протягом строку дії договору.
При цьому, Велика Палата Верховного Суду і в постанові від 25 листопада 2025 року по справі № 920/19/24 виснувала, що про те, що внесені Законом № 1530-IX зміни до пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону № 922-VIII, якими у першому реченні слова "підписання договору про закупівлю" замінено словами "підписання договору про закупівлю/внесення змін до такого договору щодо збільшення ціни за одиницю товару", друге речення після слів "дизельного пального" доповнено словом "природного", не можуть бути підставою для іншого висновку про застосування цієї норми щодо максимально можливого збільшення розміру ціни за одиницю товару погодженого сторонами договору про закупівлю, порівняно з тим, який викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 січня 2025 року у справі № 922/2321/22. З огляду на викладене та з урахуванням наведених у цій постанові висновків, Велика Палата Верховного Суду не вбачала підстав відступу від висновку про застосування норми права, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 січня 2024 року в справі № 922/2321/22.
При цьому постачання електроенергії здійснювалося щоденно, тобто електроенергія не тільки переходила у власність Відповідача 2, а й споживалася ним, однак Додаткові угоди укладалися з урахуванням вимог частини 3 статті 631 Цивільного кодексу України, а саме ціна договору не може змінюватися після передачі продавцем товару у власність покупця, протилежне суперечить вимогам частини 3 статті 632 Цивільного кодексу України
При цьому, обмеження у 10% застосовується як максимальний ліміт щодо зміни ціни, визначеної в договорі, незалежно від того, як часто відбуваються такі зміни (кількість підписаних додаткових угод).
Аналогічна правова позиція, наведена і в постанові Верховного Суду від 7 вересня 2022 року в справі №927/1058/21.
Одночасно постачальнику треба не лише довести підвищення ціни на певний товар на певному ринку за допомогою доказів, але й обґрунтувати для замовника самі пропозиції про підвищення ціни, визначеної у договорі. Постачальник повинен обґрунтувати, чому таке підвищення цін на ринку зумовлює неможливість виконання договору по запропонованій замовнику на тендері ціні, навести причини, через які виконання укладеного договору стало для нього вочевидь невигідним. Постачальник також має довести, що підвищення ціни є непрогнозованим (його неможливо було передбачити і закласти в ціну товару на момент подання постачальником тендерної пропозиції).
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судому складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 18 червня 2021 року в справі № 927/491/19.
При цьому, будь-який суб`єкт підприємницької діяльності діє на власний ризик. Укладаючи договір поставки товару на певний строк у майбутньому, він гарантує собі можливість продати свій товар, але при цьому несе ризики зміни його ціни. Підприємець має передбачати такі ризики і одразу закладати їх у ціну договору.
З іншого боку, будь-який покупець товару, за звичайних умов, не може бути зацікавленим у збільшенні його ціни, а відповідно й у зміні відповідних умов договору. Тобто, навіть за наявності росту цін на ринку відповідного товару, який відбувся після укладення договору, покупець має право відмовитися від підписання невигідної для нього додаткової угоди, адже ціна продажу товару вже визначена в договорі купівлі-продажу чи поставки.
Аналогічна правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду від 13 липня 2021 року у справі №927/550/20.
У постанові Верховного Суду від 18 червня 2021 року в справі №927/491/19 зазначено, що: «Перемога у тендері (закупівля за державні кошти) та укладення договору з однією ціною та її подальше підвищення шляхом так званого "каскадного" укладення додаткових угод є нечесною і недобросовісною діловою практикою з боку продавця.»
Враховуючи наведене, перемога у закупівлі, джерелом фінансування якої є кошти місцевого бюджету та укладення Договору про закупівлю електричної енергії з ціною за 1 кВт*год електричної енергії 5,30 грн./кВт*год (без ПДВ) та її подальше підвищення (тобто на 625,2 %) шляхом укладення оспорюваних Додаткових угод (без відповідного коливання ціни на ринку), що призвело до загального збільшення ціни на понад 10 %, є нечесною і недобросовісною діловою практикою з боку Відповідача 1.
Відповідно до статті 5 Закону України «Про публічні закупівлі», закупівлі здійснюються за принципом відкритості та прозорості на всіх їх стадіях. Поряд з цим, перемога в тендері (закупівля за кошти місцевого бюджету) та укладення договору за однією ціною та її подальше підвищення більш як на 10% у спосіб укладення оскаржуваних додаткових угод є нечесною і недобросовісною діловою практикою з боку продавця, та свідчить про свідоме заниження цінової пропозиції у тендері з метою перемоги.
Доходячи відповідних висновків суд апеляційної інстанції враховує правову позицію викладено і в постанові Верховного Суду від 16 лютого 2023 року в справі №903/366/22.
Із системного тлумачення наведених норм Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та Закону України "Про публічні закупівлі" вбачається, що ціна товару є істотною умовою договору про закупівлю. Зміна ціни товару в договорі про закупівлю після виконання продавцем зобов`язання з передачі такого товару у власність покупця не допускається.
Зміна ціни товару в бік збільшення до передачі його у власність покупця за договором про закупівлю можлива у випадку збільшення ціни такого товару на ринку, якщо сторони договору про таку умову домовились. Якщо сторони договору про таку умову не домовлялись, то зміна ціни товару в бік збільшення у випадку зростання ціни такого товару на ринку можлива, лише якщо це призвело до істотної зміни обставин, в порядку статті 652 Цивільного кодексу України, якщо вони змінилися настільки, що якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.
У будь-якому разі ціна за одиницю товару не може бути збільшена більше ніж на 10% від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами в договорі за результатами процедури закупівлі, незалежно від кількості та строків зміни ціни протягом строку дії договору. Тобто під час дії договору про закупівлю сторони можуть неодноразово змінювати ціну товару в бік збільшення за наявності умов, встановлених у статті 652 Цивільного кодексу України та пункті 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", проте загальне збільшення такої ціни не повинно перевищувати 10 % від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами при укладенні договору за результатами процедури закупівлі.
Доходячи відповідних висновків суд апеляційної інстанції враховує правовий висновок наведений Великою Палатою Верховного Суду, в постанові від 24 січня 2024 року в справі №922/2321/22.
В іншому випадку не досягається мета Закону України "Про публічні закупівлі", яка полягає в забезпеченні ефективного та прозорого здійснення закупівель, створенні конкурентного середовища у сфері публічних закупівель, запобіганні проявам корупції в цій сфері та розвитку добросовісної конкуренції, оскільки продавці з метою перемоги можуть під час проведення процедури закупівлі пропонувати ціну товару, яка нижча за ринкову, а в подальшому, після укладення договору про закупівлю, вимагати збільшити цю ціну, мотивуючи коливаннями ціни такого товару на ринку.
Підсумовуючи усе описане вище колегія суду резюмує, підписанням оспорюваних Додаткових угод 4 та 5 вартість електричної енергії зросла на 65,2 %, водночас, відповідно до пункту 2 частини 5 статті 41 Закону України “Про публічні закупівлі” ціна за одиницю товару не може бути збільшена більше ніж на 10 % від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами при укладенні Договору за результатами процедури закупівлі, незалежно від кількості та строків зміни ціни протягом строку дії Договору.
Зміна істотних умов договору про закупівлю (збільшення ціни за одиницю товару) є правомірною виключно за таких умов: відбувається за згодою сторін; порядок зміни умов договору має бути визначений самим договором (відповідно до проєкту, що входив до тендерної документації); підстава збільшення - коливання ціни такого товару на ринку, що обґрунтоване і документально підтверджене постачальником; ціна за одиницю товару може збільшуватися не більше ніж на 10%; загальна сума (ціна) договору не повинна збільшуватися.
Для збільшення ціни за одиницю товару має бути реальне коливання ціни такого товару на ринку в сторону збільшення, що повинно оцінюватися починаючи від підписання договору та до моменту укладення відповідної додаткової угоди, тобто на момент укладання додаткової угоди ціни на товар повинні бути вищими ніж на момент укладання основного договору про закупівлю (або ж додаткової угоди, у разі її обґрунтованого укладення).
Враховуючи встановлені обставини, Відповідачем 1 не підтверджено правомірності дій щодо зміни істотних умов Договору про закупівлю після його підписання та до виконання сторонами в повному обсязі, стосовно змін, що закріплено в Додаткових угодах 4 та 5 (котрі й оспорені в цій справі Прокурором). 
Натомість, колегією суддів встановлено, що сторони послідовно збільшували вартість електроенергії, за відсутності доказів, що її вартісні показники упродовж дії Договору зростали в такій прогресії, що виконання його умов стало вочевидь невигідним (збитковим) для Відповідача 2 (зокрема, в сторону збільшення).
Щодо посилань апелянта на лист Мінекономіки від 24 листопада 2020 року №3304-04/69987-06 "Щодо укладення, виконання, зміни та розірвання договору про закупівлю", то колегія суддів зазначає таке.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що позиція Міністерства економіки України, викладена в листах, не є нормативно-правовим актом і тому не створювала та не створює для осіб жодних прав чи обов`язків щодо дотримання визначеної у них інформації (постанова Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18 червня 2021 року в справі № 927/491/19).
За приписами статті 68 Конституції України незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності.
Статтею 57 Конституції України встановлено, що закони та інші нормативно-правові акти, які визначають права й обов`язки громадян, мають бути доведені до відома населення в порядку, встановленому законом, з чого випливає, що у випадках, коли цей порядок був додержаний, діє презумпція знання закону всіма громадянами.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною п`ятою статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" передбачено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.
Ураховуючи наведене, надання Міністерством економіки України листів або роз`яснень, які суперечать висновку щодо застосування норм права, викладеному у постановах Верховного Суду, а у цьому випадку викладеному в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2025 у справі №920/19/24, прямо порушує наведені вище правові приписи та жодним чином не може вплинути на правильність застосування норм Закону України "Про публічні закупівлі" (постанова Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 11 вересня 2024 року в справі № 922/2497/23).
Враховуючи те, що сторонами не підтверджено правомірності дій щодо зміни істотних умов Договору після його підписання та до виконання сторонами в повному обсязі, то за таких обставин зміна ціни саме згідно з оспорюваними Додатковими угодами є безпідставною, суперечить принципам максимальної економії та ефективності, встановлених статтею 5 Закону України "Про публічні закупівлі", відтак, Додаткові угоди №4, №5 до Договору суперечать вищенаведеним нормам Цивільного кодексу України та Закону України “Про публічні закупівлі”, а тому підлягають визнанню недійсними.
В той же час, суд апеляційної інстанції звертає увагу апелянта, що ціна визначена в додатковій угоді №3 не перевищила 10% від базової договірної ціни, а отже була вчинена без порушення Закону, що в свою чергу спростовує усі похідні від неї доводи скаржника.
Дане рішення в цій частині прийнято місцевим господарським судом, а тому Північно-західний апеляційний господарський суд приймаючи рішення про задоволення позову щодо визнання недійсними Додаткових угод залишає рішення місцевого господарського суду в цій частині без змін. 

Щодо позовних вимог про стягнення з Відповідача на користь Позивача в дохід Державного бюджету України коштів у сумі 179976 грн 96 коп., то колегія суду зазначає наступне.
Згідно з приписами частини 1 статті 216 Цивільного кодексу України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Відповідно до частини 1 статті 1212 Цивільного кодексу України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Згідно з пунктом 1 частини 3 статті 1212 Цивільного кодексу України положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином.
З урахуванням усього вищеописане вбачається надмірне витрачання коштів внаслідок укладення Додаткових угод 4 та 5, якими і здійснено безпідставне збільшення ціни товару за Договором.
Що ж стосується покликання Відповідача 1 в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції безпідставно розрахував переплату за період з 1 червня 2024 року за ціною Додаткової угоди № 3 (5 грн 67 коп.), то колегія суду (окрім вищеописаного у цій постанові) зауважує таке.
Як встановлено з актів приймання-передачі наданих Відповідачем 1 у період дії оскаржуваних додаткових угод № 4 та № 5 Відповідач 1 поставив електричну енергію у кількості 59 644 кВт*год, за яку сплачено грошові кошти у сумі 518 158 грн 44 коп.. Проте, враховуючи, що у вказаний період розрахунок мав здійснюватися за тарифом встановленим у Додатковій угоді № 3 від 3 травня 2024 року (з огляду на відсутність порушень Закону при збільшенні ціни за цієюугодою), то за поставлену електричну енергію у кількості 59 644 кВт*год, Відповідач 2 мав би сплатити 338 181 грн 48 коп. з урахуванням ПДВ (59644*5,67). 
Отже, внаслідок неправомірного збільшення ціни на електричну енергію шляхом укладання спірних додаткових угод 4 та 5 з порушенням законодавства мала місце переплата коштів у розмірі 179 976 грн 96 коп. (518 158 грн 44 коп. – 338 181 грн 48 коп.). Колегія суду при цьому наголошує, що відповідно до вищевказаних норм кошти, які безпідставно та незаконно витрачені у розмірі 179 976 грн 96 коп. підлягають поверненню до місцевого бюджету.
Таким чином, грошові кошти в сумі 179976 грн 96 коп. є такими, що були безпідставно одержані Відповідачем 1 (підстава їх набуття відпала), а тому Відповідач 1 зобов`язаний їх повернути в дохід місцевого бюджету, що відповідає приписам статтей 216, 1212 Цивільного кодексу України.
Доходячи відповідного висновку апеляційний господарський суд враховує правовий висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 січня 2024 року у справі №922/2321/22.
Оскільки оспорювані Додаткові угоди 4 та 5 є недійсними та не породжують правових наслідків, правовідносини між сторонами щодо ціни електричної енергії, поставленої за Договором, мали регулюватись основним Договором з урахуванням Додаткової угоди № 3, згідно з яким ціна за одиницю електричної енергії 5,67 грн без ПДВ за кВт*год., відтак грошові кошти в сумі 179976 грн 96 коп. є такими, що були безпідставно одержані Відповідачем 1, підстава їх набуття відпала, а тому Відповідач 1 зобов`язаний їх повернути Позивачу в дохід місцевого бюджету, що відповідає приписам статті 216, 1212 Цивільного кодексу України.
Все вищеописане є підставою для задоволення позовних вимог Прокурора щодо стягнення з Відповідача 1 на користь Позивача в дохід місцевого бюджету 179976 грн 96 коп.. 
Дане рішення в цій частині прийнято Господарським судом Рівненської області.
Приймаючи таке рішення, Північно-західний апеляційний господарський суд залишає рішення місцевого господарського суду в цій частині без змін. 

Північно-західний апеляційний господарський суд повно, всебічно та об`єктивно дослідив всі доводи та докази Прокурора, Відповідачів як вищевказані, так і інші, наведені у позові та апеляційній скарзі, як кожний окремо, так і, головне, у їх комплексі та сукупності на підтвердження чи непідтвердження порушення оскаржуваними Додатковими угодами умов Договору та вимог діючого законодавства України.
Доводи наведені Відповідачем 1 в апеляційній скарзі колегією суддів до уваги не приймаються з огляду на те, що вони є необґрунтованими та такими, що спростовуються матеріалами справи та усім вищеописаним в даній судовій постанові, тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
З огляду на усе вищевикладене, апеляційний господарський суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог Прокурора. 
Дане вчинено і місцевим господарським судом, а відтак апеляційний господарський суд залишає оспорювань рішення без змін з огляду на його законність і обгрунтованість, а також те, що при прийнятті даної постанови, Північно – західним апеляційним господарським судом не встановлено обставин, що б вказували на необхідність скасування даного рішення (в розумінні частини 4 статті 269 Господарського процесуального кодексу України).
Відтак, виносячи дану судову постанову та враховуючи те, що апеляційним господарським судом залишено без задоволення апеляційну скаргу Відповідача 1, апеляційний господарський суд, відповідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України, залишає судовий збір за розгляд апеляційної скарги за Відповідачем 1.

Керуючись статтями 129, 269-276, 280, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Електрогазпостач" на рішення Господарського суду Рівненської області від 17 лютого 2026 року по справі №918/331/25 - залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду Рівненської області від 17 лютого 2026 року по справі №918/331/25 - залишити без змін.
3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
4. Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.
5. Справу №918/331/25 повернути Господарському суду Рівненської області.
Повний текст постанови виготовлено 6 травня 2026 року. 

Головуючий суддя Василишин А.Р. 

Суддя Маціщук А.В. 

Суддя Бучинська Г.Б.