ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
Єдиний унікальний номер справи: 766/18615/25
Номер провадження: 22-ц/819/839/26
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2026 року м. Херсон
Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого Приходько Л.А.,
суддів: Базіль Л.В.,
Радченко С.В.,
учасники справи:
позивач –  ОСОБА_1 ,
відповідач – Головне управління Пенсійного фонду України в Херсонській області,
відповідач – Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами цивільну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 19 березня 2026 року, ухвалене  під головуванням судді Зуб І.Ю., 

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління ПФУ в Херсонській області, Головного управління ПФУ в Закарпатській області, про відшкодування моральної шкоди.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що він двічі звертався до органів Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за віком, а саме до Головного управління ПФУ в Закарпатській області та в подальшому – до Головного управління ПФУ в Херсонській області. За результатами розгляду його звернень зазначеними органами було відмовлено у призначенні пенсії.
Рішенням суду від 27 січня 2025 року №420/21755/24 рішення Головного управління ПФУ в Закарпатській області (розглядало заяву за принципом екстериторіальності) від 05 січня 2024 року № 212950007863 про відмову у призначенні пенсії визнано протиправним та скасовано. Зобов`язано Головне управління ПФУ в Херсонській області повторно розглянути йогозаяву про призначення пенсії від 23 квітня 2024 року, з урахуванням висновків, викладених у рішенні суду.
Листом №2100-0304-8/16274 від 25.04.2025 Головне управління ПФУ в Херсонській області повідомило його, що заяву про призначення пенсії розглянуто повторно і відмовлено у призначенні пенсії рішенням №212950007863 від 18 квітня 2025 року.
Дане рішення про відмову визнано рішенням суду №420/14368/25 від 25 липня 2025 року незаконним та скасоване.
Таким чином, органи Пенсійного фонду України явно вживали всіх можливих дій для перешкоджання законному праву позивача на отримання пенсії, яка є його єдиним джерелом отримання доходу. Окрім того, судовим рішенням від 27 січня 2025 року №420/21755/24 також встановлено повторну бездіяльність пенсійних органів у процедурі встановлення трудового стажу та фактичне перекладання своїх обов`язків на позивача.
Зазначає, що він є особою, яка вимушено покинула окуповані території внаслідок повномасштабного вторгнення російської федерації на територію України, втратив бізнес та можливість забезпечувати себе будь-яким іншим чином, окрім як за рахунок підтримки держави. Відмова у призначенні пенсії спричинила термінову необхідність шукати допомогу та додаткові засоби існування у рідних та знайомих, брати грошові кошти в борг та навіть звертатись до органів інших держав та благодійних організацій для отримання допомоги.
Умисне перешкоджання своєчасному та законному отриманню позивачем пенсії, яка є його єдиним джерелом існування, фактично створює ситуацію невиправданого тиску та приниження з боку державних органів, тим паче під час війни. Такі дії та бездіяльність держави не лише позбавили його гарантованого Конституцією засобу до життя, але й мали ознаки ставлення, що суперечить принципам поваги до людської гідності та соціальної справедливості. В умовах, коли пенсія є наразі його єдиним засобом для забезпечення базових життєвих потреб, штучні перешкоди у її призначенні набули характеру зневажливого та несумісного з належним виконанням державою своїх соціальних зобов`язань ставлення.
Двічі незаконна відмова органів Пенсійного фонду у призначенні пенсії, яка є єдиним джерелом існування позивача, спричинила значні моральні страждання, оскільки ставила його у стан постійної невизначеності щодо базових життєвих потреб та позбавляла можливості самостійно забезпечувати себе після вимушеного виїзду з окупованої території. Втративши бізнес, житло та засоби до існування, він був змушений звертатись по допомогу до родичів, знайомих і благодійних організацій, що викликало глибоке почуття приниження, залежності та втрати гідності.
Особливо травмуючим був епізод із поведінкою Головного управління ПФУ в Херсонській області, який, будучи повідомленим про смерть матері позивача, свідомо ігнорував цю обставину, продовжуючи наполягати на її допиті. Такі дії демонстрували зневажливе ставлення, змушували позивача повторно переживати особисту втрату та створювали психологічний тиск, несумісний із належною поведінкою державного органу.
На підставі наведеного позивач просив суд стягнути з Державного бюджету України на його користь 20 000,00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди. Судові витрати покласти на відповідачів.
Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 19 березня 2026 року позовні вимог ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 , в рахунок відшкодування моральної шкоди суму в розмірі 10 000,00 гривень.
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
26 березня 2026 року представник Головного управління ПФУ в Закарпатській області – Словенка-Козлова С.С. подала на рішення суду апеляційну скаргу, сформувавши її в системі «Електронний суд», в якій, посилаючись на незаконність рішення суду першої інстанції, на неповне встановлення обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. 
В обґрунтування доводів апеляційної скарги представник Головного управління ПФУ в Закарпатській області посилалася на наступні обставини.
Зокрема, представник апелянта звертає увагу на те, що рішенням Одеського окружного суду від 27 січня 2025 року у справі №420/21755/24 здійснено виключно визнання оскаржуваного рішення протиправним та скасовано його, при цьому жодних зобов`язань щодо вчинення певних дій на Головне управління ПФУ в Закарпатській області не покладено, що виключає відповідальність за заподіяння моральної шкоди позивачу.
Зазначає, що у спірних правовідносинах предметом доказування є не тільки факт неправомірних дій (бездіяльності), а також виникнення шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями (бездіяльністю) і заподіяною шкодою, чого позивачем не доведено. Посилаючись на позицію Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 рокум у справі № 641/2328/17, апелянт зазначає, що реалізація позивачем свого процесуального права на оскарження дій чи бездіяльності органу державної влади, не є безумовним доказом неправомірності рішень, дій чи бездіяльності відповідача, а правові підстави для застосування норм статей 1173, 1174, 1176 ЦК України та відшкодування моральної шкоди, враховуючи наявні у справі докази, відсутні. У даному спорі необхідно застосувати правову позицію, висловлену у постанові Верховного Суду від 23 вересня 2021 року № 628/1242/20 у подібних правовідносинах, де позивачем не було надано до суду доказів на підтвердження заподіяння відповідачем моральних чи фізичних страждань у вказаний ним період часу або втрат немайнового характеру, також не доведено наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями відповідача. У даній справі визнання протиправною відмови у нарахуванні пенсії за віком не є безумовною підставою для задоволення позову ОСОБА_1 , оскільки позивач не надав достатніх і допустимих доказів у підтвердження заподіяння йому відповідачами моральної шкоди.
Однак, суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги, не взяв до уваги факт, що ОСОБА_1 скористався своїм правом на оскарження відмов у призначенні пенсії, і судовим рішенням Одеського окружного адміністративного суду були відновлені порушені права позивача в частині здійснення призначення йому пенсії.
Вищезазначене свідчить про реалізацію позивачем передбаченого КАС України права на оскарження дій органу державної влади і не є безумовним доказом неправомірності процесуальних рішень, дій чи бездіяльності у розумінні статті 1173 ЦК України
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , посилаючись на безпідставність доводів апеляційної скарги та законність рішення, просить скаргу залишити без задоволення, а рішення суду – без змін.
Зокрема, ОСОБА_1 зазначає, що твердження скаржника щодо „безпідставності“ вимог про моральну шкоду свідчать про нерозуміння різниці між правовою підставою для відшкодування (фактом порушення права) та обґрунтованістю відшкодування. Оскільки протиправність дій скаржника вже встановлена судом, то право на відшкодування є безумовним, а розмір відшкодування вже є предметом оцінки. Скаржник вкотре вдається до очевидних маніпуляцій, стверджуючи про нібито відсутність покладених на нього судом зобов`язань. У такий спосіб він намагається вивести поза межі уваги суду первинний факт незаконності своїх дій, що є неприпустимим.
Звертає увагу суду на те, що факт відновлення порушеного права шляхом судового захисту жодним чином не нівелює факт заподіяння моральних страждань та не звільняє від відповідальності за їх спричинення.
Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Відповідно до частини першої статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Оскільки апеляційна скарга подана на рішення суду у справі за позовом з ціною менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тому, відповідно до частини тринадцятої статті 7 та частини першої статті 369 ЦПК України підлягає розгляду судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами без проведення судового засідання.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд дійшов наступних висновків.
Частиною першою статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції в повній мірі відповідає зазначеним вимогам, оскільки ґрунтується на повному встановленню в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності.
Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що внаслідок порушення відповідачами пенсійних прав позивача, останньому завдано значних душевних страждань, тому позивач має право на грошове відшкодування моральної шкоди. Враховуючи характер і обсяг моральних страждань, при цьому, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважав достатньою сатисфакцію відшкодування моральної шкоди - стягнення на користь позивача моральної шкоди у розмірі 10 000,00 грн.
Колегія суддів погоджуються з такими висновками суду першої інстанції, так як вони відповідають вимогам закону та обставинам справи.
Відповідно до статті 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
На підставі наведеної норми права відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади.
Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
За змістом статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.
Згідно із частиною першою статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Відповідно до частини першої статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
Отже, відповідальність за завдану шкоду може наставати лише за наявності підстав, до яких законодавець відносить: наявність шкоди; протиправну поведінку заподіювача шкоди; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вину. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.
При вирішенні питання про відшкодування моральної шкоди суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Прецедентною практикою Європейського суду з прав людини і на законодавчому рівні в України, у тому числі частиною другою статті 1166 ЦК України, згідно із якою особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини, закріплено дію презумпції моральної шкоди. Тобто, моральна шкода вважається завданою позивачу, якщо відповідачем не доведено належними доказами відсутність його вини у завданні такої шкоди. Наведене відповідає позиції Верховного Суду, сформованій у справі №761/24143/19 від 10лютого 2021 року.
У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18) зроблено висновок, що, застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.
Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії (бездіяльність) цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі, зокрема, статті 1173 ЦК України.
В силу статті 1173 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача органу державної влади чи місцевого самоврядування, а протиправність його дій та рішень презюмується обов`язок доказування їх правомірності покладається на відповідача. Наведений правовий висновок вже був висловлений Верховним Судом у постанові від 22.01.2020 у справі №560/798/16-а.
Відповідно до позиції Верховного Суду, сформованій у справі №197/1330/14-ц від 20 січня 2021 року, причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами. При цьому причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди.
Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі №464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.
Верховний Суд в своїй постанові від 24.03.2020 у справі № 818/607/17 зазначив, що: «у практиці Європейського Суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей, зокрема, через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди.
Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди.
При цьому слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (ст. 3, 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого».
Виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 01.09.2020 у справі № 216/3521/16-ц).
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із цих складових є підставою для відмови у задоволенні позову.
Відповідно до частин першої та третьої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
З матеріалів справи вбачається та встановлено судом першої інстанції, що рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 27 січня 2015 року у справі № 420/21755/24 у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області та Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії, ухвалено:
«Позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити частково. 
Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області від 05 січня 2024 року № 212950007863 про відмову у призначенні пенсії.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду в Херсонській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії від 23 квітня 2024 року, з урахуванням висновків, викладених у рішенні суду.
В іншій частині позовних вимог, - відмовити.»
Вказаним рішенням встановлено, що відповідач - Головне управління ПФУ в Закарпатській області не здійснило всіх необхідних дій для прийняття всебічного та об`єктивного рішення з питання призначення пенсії за віком позивачу, та в порушення Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» не перевірено запропоновану інформацію з метою встановлення належного страхового стажу позивача, шляхом направлення відповідних запитів про отримання необхідних відомостей з відповідних державних електронних інформаційних реєстрів, систем або баз даних згідно з пунктом 2.28 розділу II цього Порядку стосовно позивача за період роботи з 20.06.1997 року по 24.11.2005 року МП Сіріус (податковий номер 14123947) та не опитано свідків для підтвердження роботи позивача в МП Сіріус, а отже прийняте рішення від 01.05.2024 року № 212950007863 є необґрунтованим. З наведених встановлених судом обставин, суд дійшов висновку, щодо протиправності рішення Головного управління ПФУ в Закарпатській області № 212950007863 від 01.05.2024 року та задоволення заявлених позовних про визнання протиправним та скасування зазначеного рішення. Крім того у вказаному рішенні вказано, що суд дійшов висновку, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог - зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області зарахувати ОСОБА_1 до трудового стажу роботи, період роботи у Малому колективному підприємстві Сіріус з 23.02.1992 по 24.11.2005, та в частині - призначити пенсію у встановленому законодавством України порядку з моменту звернення із заявою 23.04.2024, оскільки, як встановлено судом, відповідач не вчинив всіх необхідних дій для встановлення та перевірки наявних у пенсійній справі позивача документів, а тому такі позовні вимоги є передчасними. 
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 25 липня 2025 року у справі № 420/14368/25 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області про визнання протиправним та скасування рішення, ухвалено:
«Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області про визнання протиправним та скасування рішення – задовольнити.
Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області №212950007863 від 18.04.2025 про відмову в призначенні пенсії за віком.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Херсонській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком за його заявою від 23.04.2024.»
Вказаним рішенням встановлено, що відповідач, отримавши заяву позивача від 23 квітня 2024 року, мав виконати покладені на них чинним законодавством обов`язки, зокрема, встановлені в пунктах 4.2, 4.3, 4.7 Порядку № 22-1 та статті 64 Закону № 1058 та вчинити всі належні дії для призначення позивачу пенсії за віком. Суд дійшов висновку, що рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області від 18 квітня 2025 року №212950007863 протиправним та таким, що належить до скасування.
Постановою п`ятого адміністративного апеляційного суду від 30 вересня 2025 року у справі № 420/14368/25, рішення суду від 25 липня 2025 року залишено без змін.
Таким чином встановлено, що позивачу двічі було відмовлено у призначенні пенсії суб`єктом владних повноважень, така відмова була визнана судовими рішеннями протиправною, що призвело до несвоєчасного отримання пенсії, на яку мав права позивач. Крім того, позивач змушений був в судовому порядку відновлювати свої права, гарантовані Конституцією України та діючими нормативними актами. 
Неправомірність дій та бездіяльності відповідачів встановлено зазначеними судовими рішеннями, та окремому доказуванню не підлягають.
На підставі наведеного, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин і норми матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Відповідачі - Головне управління ПФУ в Закарпатській області та Головне управління ПФУ в Херсонській області - є органами державної влади та виступають представниками держави під час виконання ними владних управлінських функцій. Держава бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Відповідачі належать до суб`єктів, передбачених статтею 1173 ЦК України, та характер спірних правовідносин свідчить, що права позивача порушені протиправною бездіяльністю відповідачів, як суб`єктів владних повноважень при здійсненні ними владних управлінських функцій.
Враховуючи фактичні обставини справи, зокрема, наявність судових рішень від 27 січня 2015 року у справі № 420/21755/24 та від 25 липня 2025 року у справі № 420/14368/25 , якими визнано протиправною бездіяльність відповідачів щодо відмови у призначені пенсії за віком, колегія суддів вважає, що позивач має право на грошове відшкодування моральної шкоди.
Виходячи з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (стаття 3, 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції, оцінюючи рівень та глибину страждань позивача, виходячи з обставин справи, які свідчать про безпідставність мотивів протиправних дій Головного управління ПФУ в Закарпатській області та Головного управління ПФУ в Херсонській області, їх тривалість, повторюваність, беручи до уваги психологічні наслідки, вік та життєві обставини ОСОБА_1 , судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що такі протиправні дії відповідача дії заподіяли моральну шкоду та перебувають у причинному зв`язку з такою моральною шкодою.
Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд першої інстанції врахував обставини справи, характер та обсяг страждань, яких зазнав позивач, характер немайнових втрат, зокрема, враховано тяжкість вимушених змін у його життєвих обставинах (внутрішньо переміщена особа), час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, а тому дійшов обгрунтованого висновку, що справедливою сумою компенсації моральних страждань є 10 000,00 грн.
Відтак судова колегія відхиляє доводи скаржника про те, що у даній справі не підтверджено заподіяння позивачу моральної шкоди, не доведено наявність причинного зв`язку між моральною шкодою і протиправними діяннями відповідачів.
Прецедентною практикою Європейського суду з прав людини і на законодавчому рівні в України, у тому числі частиною другою статті 1166 ЦК України,згідно з якою особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини, закріплено дію презумпції моральної шкоди.
Тобто, моральна шкода вважається завданою позивачу, якщо відповідачем не доведено належними доказами відсутність його вини у завданні такої шкоди.
Головним управлінням Пенсійного фонду України в Закарпатській області не надано доказів, які підтверджують відсутність його вини у завданні такої шкоди, а тому шкода, завдана таким органом внаслідок його неправомірних дій повинна бути відшкодована за рахунок Державного бюджету України. Вказане відповідає дії презумпції заподіяння позивачу моральної шкоди через порушення принципу належного врядування.
Такий висновок узгоджується з правовим висновком, який Верховний Суд виклав у постанові від 10 лютого 2021 року у справі №761/24143/19 та від 8 грудня 2022 року у справі №370/2383/20.
Приведені в апеляційній скарзі доводи про те, що суд не дав оцінки наданим доказам не можуть бути підставою для скасування правильного рішення суду першої інстанції, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення заявником норм матеріального та процесуального права.
Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, а зводяться також лише до переоцінки доказів.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку, що рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 19 березня 2026 року постановлено з додержанням вимог закону, правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, надана правильна оцінка наявним у справі доказам, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а відтак відсутні підстави для скасування оскаржуваного судового рішення.
Розподіл судових витрат в порядку частини тринадцятої статті 141 ЦПК України не здійснюється у зв`язку із залишенням апеляційної скарги Головного управлінням Пенсійного фонду України в Закарпатській області без задоволення.
Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управлінням Пенсійного фонду України в Закарпатській області залишити без задоволення.
Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 19 березня 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття, але за наявності підстав, передбачених статтею 389 ЦПК, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий Л.А. Приходько 

Судді: Л.В. Базіль

С.В. Радченко