ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА 01054, м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-В, тел. (044) 334-68-95, E-mail: inbox@ki.arbitr.gov.ua	
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ
22.06.2026	Справа № 910/2425/26	

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді: Літвінової М.Є.
розглянувши у спрощеному позовному провадженні матеріали справи

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ТЕРРАКАНЦ" 
до Товариства з обмеженою відповідальністю "ДИМОВЕНТ ПЛЮС" 
про стягнення 42 292, 57 грн

Без повідомлення (виклику) представників учасників справи.
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
Товариство з обмеженою відповідальністю "ТЕРРАКАНЦ" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ДИМОВЕНТ ПЛЮС" (далі - відповідач) про стягнення 42 292, 57 грн, з яких: 38 314, 97 грн сума сплачених коштів, 3 026, 60 грн пеня, 296, 35 грн 3% річних та інфляційні втрати у розмірі 654, 65 грн.
Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач зазначає, що відповідач порушив умови Договору поставки № 40464109/01 від 13.10.2025 в частині не поставки оплаченого товару у строк, визначений Договором, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду за захистом своїх прав та законних інтересів.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.03.2026 відкрито провадження у справі № 910/2425/26, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, встановлено відповідачу строк для надання суду обґрунтованого письмового відзиву на позовну заяву з доказами направлення відзиву позивачу у порядку, передбаченому статтями 165, 178 Господарського процесуального кодексу України, з викладенням мотивів повного або часткового відхилення вимог позивача з посиланням на діюче законодавство; усіх письмових та електронних доказів (які можливо доставити до суду), висновків експертів і заяв свідків, що підтверджують заперечення проти позову - протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.
Ухвалу Господарського суду міста Києва про відкриття провадження у справі №910/2425/26 від 13.03.2026 відповідач отримав 13.03.2026, що підтверджується повідомленням про доставлення процесуального документа до електронного кабінету особи. 
Відповідач не скористався наданим йому законом правом подати письмові заперечення проти позову (відзив), або будь-які інші письмові заперечення чи пояснення по справі та/або заяви процесуального характеру.
Відповідно до ч. 9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Згідно з ч. 2 ст. 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.
У частині 8 статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.
Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

13 жовтня 2025 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ТЕРРАКАНЦ» (далі - Покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ДИМОВЕНТ ПЛЮС» (далі - Постачальник) укладено Договір поставки №40464109/01 (далі - Договір), відповідно до п. 1.1 якого в порядку та на умовах, визначених цим Договором, Постачальник зобов`язується поставляти і передавати у власність Покупцю будівельні матеріали, найменуванням, кількістю, асортиментом і за ціною згідно рахунків-фактур, видаткових накладних, (надалі іменується Товар), а Покупець зобов`язується приймати цей товар та своєчасно здійснювати його оплату.
Відповідно до п. 1.2 Договору Товар може поставлятися Постачальником партіями, відповідно до Замовлень Покупця, погодженими Сторонами та зазначеними у видаткових накладних, що підтверджують факт отримання Товару і являються невід`ємною частиною даного Договору. Під партією Сторони розуміють кількість Товару відвантаженого по одній видатковій (товарній) накладній. 
Сторони домовилися, що даний Договір згідно з п. 4 ст. 265 Господарського Кодексу України, укладається відповідно до вимог Міжнародних правил тлумачення торговельних термінів „ІНКОТЕРМС" Міжнародної Торгової Палати в редакції 2010 року (п.1.3 Договору).
Згідно з п. 1.4 Договору Постачальник гарантує, що на момент укладання даного Договору та протягом строку його дії Товар, що постачається, новий, перебуває в його власності, нікому іншому не проданий, або іншим способом не відчужений, не перебуває в заставі, забороні, чи під іншим обмеженням або арештом. 
Пунктом 2.1. Договору встановлено, що загальна вартість Договору визначається сумою вказаною в Специфікаціях (Додатки) або рахунках підписаних Сторонами в рамках строку дії даного Договору. 
Як встановлено п. 2.2 Договору Покупець здійснює оплату за Товар на підставі виставлених Постачальником рахунків - фактур, шляхом перерахування грошових коштів на банківський рахунок Постачальника: 
-100% платіж шляхом перерахування грошових коштів на банківський рахунок Постачальника протягом трьох днів з моменту підписання договору. 
Відповідно до п. 2.3 Договору датою здійснення розрахунку є дата зарахування коштів на банківський рахунок Постачальника. 
Товар постачається на умовах DDP зі складу Постачальника, відповідно до вимог Міжнародних правил тлумачення торгівельних термінів «ІНКОТЕРМС» Міжнародної Торгової Палати в редакції 2010 року (п. 3.1 Договору).
Як встановлено п. 3.2 Договору для отримання Товару Покупець надає постачальнику попередню Заявку (електронною поштою або іншим засобом зв`язку) на Товар, зазначаючи в ній бажані умови щодо якості та умов постачання.
Згідно з п. 3.3 Договору Постачальник протягом 3 робочих днів з дати отримання Попередньої Заявки повинен надіслати Покупцю комерційну пропозицію, прайс або інший документ, де можна ознайомитися з Товаром та його ціною, строком, порядком поставки, тощо. 
На підставі отриманої комерційної пропозиції, прайсу або іншого документу, який в повній мірі надає можливість ознайомитися з Товаром відповідно до умов попередньої заявки, Покупець формує Замовлення, яке надсилає Постачальнику електронною поштою або іншим засобом зв`язку. 
Постачальник протягом 24 годин з моменту отримання Замовлення, повідомляє Покупця (електронною поштою або іншим засобом зв`язку) про можливість або не можливість виконання даного Замовлення. У випадку можливості виконання даного Замовлення, Постачальник виставляє Покупцю рахунок-фактуру на день підтвердження Замовлення (п.п.3.4 - 3.5 Договору).
Згідно з п. 3.6 Договору строк готовності Товару становить 15 робочих днів, з дати оплати.
Товар, що постачається, повинен відповідати вимогам ГОСТУ, ТУ, стандартам та правилам, встановленим чинним законодавством України для даного виду Товарів або іншим документом, який посвідчує якість Товару, з наданням разом з Товаром документації, що засвідчує таку відповідність (паспорти, сертифікати, тощо) (п. 3.7 Договору).
Відповідно до п. 3.8 Договору право власності на Товар переходить від Постачальника до Покупця з моменту підписання уповноваженими представниками Сторін видаткової накладної (товарно - транспортної накладної). Перехід ризиків випадкового знищення чи пошкодження Товару, від Постачальника до Покупця регулюється у відповідності: до Міжнародних правил тлумачення торгових термінів «ІНКОТЕРМС» Міжнародної Торгової Палати, в редакції 2010 року. 
Датою поставки є дата відмітки Покупця або його уповноваженого представника на товаросупровідних документах про отримання Товару (п. 3.9 Договору).
Згідно з п. 3.10 Договору Постачальник зобов`язаний разом з Товаром передати Покупцю видаткову накладну (товарно-транспортну накладну), оригінал рахунку-фактури, податкову накладну, паспорти, сертифікати якості та відповідності, а також іншу документацію, яка може вимагатись згідно з законодавством України для продажу даного виду Товарів. Відсутність вищезазначеною документації є підставою для затримання підписання товаросупровідних документів до моменту передачі зазначеної документації. При цьому товар вважається не прийнятим та розміщується на складі ізоляторі Покупця до моменту приймання.
Відповідно до п. 5.1 Договору приймання Товару по кількості здійснюється у відповідності до товаросупровідних документів, по якості - згідно з сертифікатами якості та відповідності заводу-виробника, паспорту на Товар та інших документів, що посвідчують якість Товару. 
У разі якщо при прийманні Товару Покупцем буде виявлено невідповідність Товару по кількості та/або якості (комплектності) комісією Покупця складається Акт про невідповідність Товару по кількості та/або якості (комплектності), та направляються Постачальнику електронною поштою на електронну адреcy office@dymovent.com.ua або поштовим відправленням не пізніше одного банківського дня з моменту отримання Товару. Товар, що не відповідає по якості (комплектності) підлягає заміні за рахунок Постачальника в 3-х денний термін після отримання акту. 
Приховані недоліки - це недоліки, які не могли бути виявлені при звичайній для даного виду продукції перевірці і виявлені лише в процесі обробки, підготовки до монтажу, в процесі монтажу, випробування, використання і зберігання продукції. Акт про приховані недоліки продукції може бути складений Покупцем при виявленні таких недоліків протягом всього строку дії гарантійних зобов`язань на Товар. 
Виконавець гарантує якість та відповідність поставлених виробів з нержавіючої сталі умовам даного Договору, технічній документації, а також вимогам чинних державних стандартів та нормативів, які звичайно застосовуються до даного виду продукції. Гарантійний строк на вироби з нержавіючої сталі становить 120 календарних місяців з моменту їх поставки Замовнику. Упродовж зазначеного строку Виконавець зобов`язується усунути за власний рахунок усі недоліки, що виникли з його вини (внаслідок виробничого браку. невідповідності матеріалів або технології виготовлення), за письмовою заявою Замовника (п.п. 5.2 - 5.4 Договору).
Згідно з п. 6.2.1 Договору за порушення строків поставки сплачує на користь Покупця неустойку у виді пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення від суми непоставленого товару.
Господарські зобов`язання Сторін цього Договору, що виникли на його підставі існують із дня його підписання Сторонами та діють до « 31» грудня 2025 року, але в будь-якому випадку до повного виконання зобов`язань Сторонами. 
У випадку, якщо жодна із Сторін, за один місяць до завершення терміну дії Договору не заявить про свій намір розірвати його, він вважається пролонгованим на кожний наступний календарний рік на тих же умовах. Договір вважається пролонгованим на невизначений строк. (п.п. 7.1- 7.2 Договору).
Специфікацією № 1, яка є додатком № 1 до договору, сторони погодили найменування, асортимент, кількість та вартість матеріалів: труба ф400/ф460 L=1000 / нерж. сталь б=1.0/нерж.сталь б=0,5 у кількості 19 шт., вартістю 2876,00 грн. за одну, на загальну суму 54644,00 грн.; відвід утеплений 90 ф400/ф460/нерж. сталь б=1.0/нерж. сталь б=0,5 у кількості 2 шт., вартістю 2760,00 грн. за один, на загальну суму 5520,00 грн.; відвід 45 ф400/ф460/нерж. сталь б=1.0/нерж. сталь б=0,5 у кількості 2 шт., вартістю 2340,50 грн. за один, на загальну суму 4681,00 грн.; перехід утеплений ПСП-К 980х380 з фл. х ф355/ф415 L=700/нерж. сталь б=1,0/ нерж. сталь б=0,5, вартістю 7589,46 грн.; перехід утеплений ГСП-К 315х315 з фл. х ф400/ф460 L=400/нерж. сталь б=1,0/ нерж. сталь б=0,5, вартістю 4855,20 грн.; зонт витяжний пристінний ЗВП 1500х600/ф200 Н=300/оц.сталь б=1,0, вартістю 7000,00 грн.; труба ф200 L=1000/оц.сталь б=0,5, у кількості 4 шт., вартістю 340,60 грн. за одну, на загальну суму 1362,40 грн., а всього на суму 85 652, 07 грн. 
У специфікації № 2, яка є додатком № 2 до договору, зазначено відомості про наступний товар: труба ф400/ф460 L=1000/нерж. сталь б=1.0/нерж.сталь б=0,5, у кількості 6 шт., вартістю 2876,00 грн. за одну, на загальну суму 17256,00 грн.; зонт даховий прямокутний ЗДП 1600х800/оц.сталь б=0,7, вартістю 4300,00 грн.; повітропровід ПК ф200 L=1000/оц. сталь б=0,5 у кількості 4 шт., вартістю 87,75 грн. за один, на загальну суму 351,00 грн.; відвід ВК90 ф200/оц. сталь б=0,5, у кількості 2 шт., вартістю 126,75 грн. за один, на загальну суму 253,50 грн.; зонт даховий круглий ЗК ф200/оц.сталь б=0,5, вартістю 218,40 грн.; перехід утеплений ПСП-К 535х325 з фл 30/ф400/ф460 L=400/нерж.сталь б=1.0, вартістю 4828,01 грн., а всього на суму 27 206, 91 грн.
Так, 13.10.2025 Товариство з обмеженою відповідальністю «ДИМОВЕНТ ПЛЮС» відповідно до умов договору поставки від 13.10.2025 № 40464109/01 виставлено Товариству з обмеженою відповідальністю «ТЕРРАКАНЦ» рахунок на оплату по замовленню № 780 від 13.10.2025 (Замовлення № 1) за наступний товар: труба ф400/ф460 L=1000 / нерж. сталь б=1.0/нерж.сталь б=0,5 у кількості 19 шт., вартістю 2876,00 грн. за одну, на загальну суму 54644,00 грн.; відвід утеплений 90 ф400/ф460/нерж. сталь б=1.0/нерж. сталь б=0,5 у кількості 2 шт., вартістю 2760,00 грн. за один, на загальну суму 5520,00 грн.; відвід 45 ф400/ф460/нерж. сталь б=1.0/нерж. сталь б=0,5 у кількості 2 шт., вартістю 2340,50 грн. за один, на загальну суму 4681,00 грн.; перехід утеплений ПСП-К 980х380 з фл. х ф355/ф415 L=700/нерж. сталь б=1,0/ нерж. сталь б=0,5, вартістю 7589,46 грн.; перехід утеплений ГСП-К 315х315 з фл. х ф400/ф460 L=400/нерж. сталь б=1,0/ нерж. сталь б=0,5, вартістю 4855,20 грн.; зонт витяжний пристінний ЗВП 1500х600/ф200 Н=300/оц.сталь б=1,0, вартістю 7000,00 грн.; труба ф200 L=1000/оц.сталь б=0,5, у кількості 4 шт., вартістю 340,60 грн. за одну, на загальну суму 1362,41 грн., а всього на суму 85652,07 грн. 
14.10.2025 Товариство з обмеженою відповідальністю «ТЕРРАКАНЦ» на банківський рахунок відповідача здійснено оплату за товар згідно рахунку на оплату по замовленню №780 від 13.10.2025 (Замовлення № 1) у сумі 85 652,06 грн., що підтверджується платіжною інструкцією №6880 .
В подальшому, на виконання оплаченого ТОВ «ТЕРРАКАНЦ» замовлення №780 від 13.10.2025 (Замовлення № 1) ТОВ «ДИМОВЕНТ ПЛЮС» здійснено поставку частини замовленого товару, а саме: 26.11.2025 поставлено труби ф400/ф460 L=1000 / нерж. сталь б=1.0/ нерж.сталь б=0,5 у кількості 18 шт., вартістю 2876,00 грн. за одну, на загальну суму 51768,00 грн., що підтверджується видатковою накладною №780 від 26.11.2025 - Партія № 1;
03.12.2025 поставлено відводи утеплені 90 ф400/ф460/нерж. сталь б=1.0/нерж. сталь б=0,5 у кількості 2 шт., вартістю 2760,00 грн. за один, на загальну суму 5520,00 грн., що підтверджується видатковою накладною №780/01 від 03.12.2025 - Партія № 2, а всього на суму 57288,00 грн. 
На виконання замовлення №780 від 13.10.2025 (Замовлення №1) Товариством з обмеженою відповідальністю «ДИМОВЕНТ ПЛЮС» недопоставлено ТОВ «ТЕРРАКАНЦ» товару на загальну суму 28 364,06 грн. 
Крім того, 14.10.2025 відповідно до умов договору поставки від 13.10.2025 №40464109/01 відповідачем виставлено Товариству з обмеженою відповідальністю «ТЕРРАКАНЦ» рахунок на оплату по замовленню №870 (Замовлення №2) за наступний товар: труба ф400/ф460 L=1000/нерж. сталь б=1.0/нерж.сталь б=0,5, у кількості 6 шт., вартістю 2876,00 грн. за одну, на загальну суму 17256,00 грн.; зонт даховий прямокутний ЗДП 1600х800/оц.сталь б=0,7, вартістю 4300,00 грн.; повітропровід ПК ф200 L=1000/оц. сталь б=0,5 у кількості 4 шт., вартістю 87,75 грн. за один, на загальну суму 351,00 грн.; відвід ВК90 ф200/оц. сталь б=0,5, у кількості 2 шт., вартістю 126,75 грн. за один, на загальну суму 253,50 грн.; зонт даховий круглий ЗК ф200/оц.сталь б=0,5, вартістю 218,40 грн.; перехід утеплений ПСП-К 535х325 з фл 30/ф400/ф460 L=400/нерж.сталь б=1.0, вартістю 4828,01 грн., а всього на суму 27 206,91 грн. 
Так, 18.11.2025 позивачем на банківський рахунок відповідача здійснено оплату за товар згідно рахунку на оплату по замовленню №870 від 14.11.2026 у сумі 27 206, 91 грн., що підтверджується платіжною інструкцією №7007.
11.12.2025 відповідачем на виконання оплаченого позивачем замовлення №870 від 14.11.2025 (Замовлення №2) здійснило поставку частини замовленого товару, а саме поставку труб ф400/ф460 L=1000/нерж. сталь б=1.0/нерж.сталь б=0,5, у кількості 6 шт., вартістю 2876,00 грн. за одну, на загальну суму 17256,00 грн., що підтверджується видатковою накладною №870 від 11.12.2025.
Товариством з обмеженою відповідальністю «ДИМОВЕНТ ПЛЮС» недопоставлено ТОВ «ТЕРРАКАНЦ» товару на загальну суму 9 950,91 грн. відповідно до замовлення №870 від 14.11.2025 (Замовлення №2). 
Згодом, 16 січня 2026 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ТЕРРАКАНЦ» надіслало ТОВ «ДИМОВЕНТ ПЛЮС» претензію за вих. №16/01 із вимогою повернення упродовж трьох робочих днів коштів у сумі 38314,97 грн. за оплачений та непоставлений товар відповідно до умов договору поставки №540464109/01 від 13.10.2025 
Згідно відповіді Товариства з обмеженою відповідальністю «ДИМОВЕНТ ПЛЮС» від 16.01.2026 №0116/01 останній зобов`язався повернути 38 314,97 грн. на розрахунковий рахунок ТОВ «ТЕРРАКАНЦ» до 31.01.2026.
Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач зазначає, що відповідачем порушено умови Договору поставки № 40464109/01 від 13.10.2025 в частині поставки товару. Який повністю оплачено позивачем не у повному обсязі, що стало підставою для звернення позивача до суду із даним позовом, у зв`язку з чим позивач просить суд стягнути суму попередньої оплати у розмірі 38 314, 97 грн та нараховує до стягнення 3 026, 60 грн пені, 296, 35 грн 3% річних та інфляційних втрат у розмірі 654, 65 грн.
Оцінюючи подані позивачем докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню, з наступних підстав.
Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.
Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Дослідивши зміст укладеного між сторонами Договору № 40464109/01 від 13.10.2025 суд дійшов висновку, що вказаний договір за своєю правовою природою є договором поставки.
Відповідно до ч.ч. 1. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Частиною 2 ст. 693 ЦК України передбачено якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.
Зі змісту частини 2 статі 693 ЦК України вбачається, що умовою її застосування є неналежне виконання продавцем свого зобов`язання зі своєчасного передання товару покупцю. І вразі настання такої умови покупець може діяти альтернативно: або вимагати передання оплаченого товару від продавця, або вимагати повернення суми попередньої оплати. Можливість обрання певного визначеного варіанта правової поведінки боржника є виключно правом покупця, а не продавця. А тому волевиявлення щодо обрання одного з варіантів вимоги покупця має бути вчинено ним в активній однозначній формі такої поведінки, причому доведеної до продавця. Оскільки законом не визначено форму пред`явлення такої вимоги покупця, останній може здійснити своє право будь-яким шляхом: як шляхом звернення до боржника з претензією, листом, телеграмою тощо, так і шляхом пред`явлення через суд вимоги у визначеній законом процесуальній формі - формі позову (такі висновки викладено у постановах Верховного Суду: від 07.02.2018 у справі №910/5444/17, від 27.11.2019 у справі №924/277/19, від 09.03.2023 у справі №910/5041/22, від 15.02.2024 у справі №910/3611/23, від 09.04.2024 у справі №909/335/23, від 14.05.2024 у справі №916/1164/23, від 16.07.2024 у справі №910/3574/23).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі №918/631/19 вказано, що попередня оплата - це грошова сума, яка не забезпечує виконання договору, а є сумою, що перераховується згідно з договором наперед, у рахунок майбутніх розрахунків, зокрема, за товар, який має бути поставлений, за роботи, які мають бути виконані. При цьому аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила, лише у випадку невиконання зобов`язання, за яким передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося (висновок про застосування норм права, викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21.02.2018 у справі №910/12382/17 та підтриманий у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 918/631/19).
Як було раніше зазначено, у відповідності до положень пункту 2.1 Договору, Специфікації № 1 від 13.10.2025 та Специфікації № 2 від 13.10.2025 загальна вартість товару становить 112 858, 98 грн.
Як встановлено п. 2.2 Договору Покупець здійснює оплату за Товар на підставі виставлених Постачальником рахунків - фактур, шляхом перерахування грошових коштів на банківський рахунок Постачальника: 
- 100% платіж шляхом перерахування грошових коштів на банківський рахунок Постачальника протягом трьох днів з моменту підписання договору. 
Так, 14.10.2025 Товариством з обмеженою відповідальністю «ТЕРРАКАНЦ» на банківський рахунок відповідача здійснено оплату за товар згідно рахунку на оплату по замовленню №780 від 13.10.2025 (Замовлення № 1) у сумі 85 652,06 грн., що підтверджується платіжною інструкцією №6880 та 18.11.2025 на банківський рахунок відповідача здійснено оплату за товар згідно рахунку на оплату по замовленню № 870 від 14.11.2026 у сумі 27 206, 91 грн., що підтверджується платіжною інструкцією № 7007.

Згідно з п. 3.6 Договору строк готовності Товару становить 15 робочих днів, з дати оплати.
Отже, оскільки оплата була здійснена позивачем за перше замовлення 14.10.2025 - строк поставки до 03.11.2025, за друге замовлення позивачем оплачено 18.11.2025 - строк поставки до 08.12.2025.
Враховуючи, що відповідачем частково поставлено товар за першим замовлення 26.11.2025 та 03.12.2025 на загальну суму 57 288, 00 грн, вартість недопоставленого товару становить 28 364, 06 грн та 11.12.2025 за другим замовлення на суму 17 256, 00 грн, вартість недопоставленого товару становить 9 950, 91 грн.
Враховуючи відсутність у матеріалах справи жодних доказів поставки товару на суму 38 314, 97 грн, а тому позовна вимога про повернення суми попередньої оплати у розмірі 38 314, 97 грн є обґрунтованою та підлягає задоволенню.
Також, у зв`язку із неповерненням суми попередньої оплати позивачем на підставі статті 625 ЦК України заявлено до стягнення 654, 65 грн інфляційних втрат, нарахованих у період з грудня 2025 - лютий 2026 року на суму попередніх оплат 28 364, 06 грн та 9 950, 91 грн та 296, 35 грн 3% річних, нарахованих у період з 27.11.2025 по 04.03.2026 року попередніх оплат 28 364, 06 грн та 9 950, 91 грн.
Відповідно до частини 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Невиконання зобов`язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) статтею 610 ЦК України кваліфікується як порушення зобов`язання.
Правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов`язань передбачені, зокрема, приписами статей 549-552, 611, 625 ЦК України.
За умовами частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
Відповідно до встановлених судами обставин справи, за змістом статті 625 ЦК України, яка регулює відповідальність за порушення грошового зобов`язання, стягувана позивачем з відповідача сума інфляційних втрат та 3 % річних від несплаченої (неповернутої) суми попередньої оплати є відповідальністю сторони господарського договору за допущене нею правопорушення у сфері господарювання.
Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах №703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та №646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі №922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження №12-79гс19).
За змістом статей 509, 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, висловленими у постановах від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18) та від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).
Правовідношення, в якому у зв`язку із фактичним закінченням строку поставки у відповідача (постачальника, продавця) виникло зобов`язання повернути позивачу (покупцю) суму попередньої оплати (тобто сплатити грошові кошти) відповідно до частини другої статті 693 ЦК України, є грошовим зобов`язанням, а тому відповідно на нього можуть нараховуватися інфляційні втрати та 3 % річних на підставі частини другої статті 625 цього Кодексу (пункт 74 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі №918/631/19).
Відповідно до статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Слід зазначити, що стаття 625 розміщена у розділі І "Загальні положення про зобов`язання" книги п`ятої ЦК України та визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Приписи розділу І книги п`ятої ЦК України поширюють свою дію на всі види грошових зобов`язань, у тому числі як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги п`ятої ЦК України), так і на недоговірні зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги п`ятої цього Кодексу).
При цьому у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
Не є таким винятком із загального правила випадок, коли покупець має право вимагати повернення суми попередньої оплати на підставі частини 2 статті 693 ЦК України.
З огляду на таку юридичну природу правовідносин сторін, як грошових зобов`язань, на них поширюється дія положень частини 2 статі 625 ЦК України.
Отже, відповідач прострочив своє грошове зобов`язання з повернення суми попередньої оплати у зв`язку із фактичним закінченням строку поставки, та яку позивач зажадав повернути на підставі частини 2 статті 693 ЦК України.
Таким чином, у відповідача (постачальника, продавця) виникло зобов`язання повернути позивачу (покупцю) суму попередньої оплати (тобто сплатити грошові кошти) відповідно до частини 2 статті 693 ЦК України, частини 1 статті 530 ЦК України з наступного дня після спливу строку поставки.
Такі ж висновки зробила Велика Палата Верховного Суду від 22.09.2020 у справі №918/631/19.
Перевіривши розрахунок інфляційних втрат та 3 % річних, суд вважає його обґрунтованим, а тому з відповідача підлягає стягненню 654, 65 грн інфляційних втрат та 296, 35 грн 3% річних.
Крім того, позивачем на підставі пункту 6.2.1 Договору заявлено до стягнення 3 026, 60 грн, нарахованих на суму 28 364, 06грн за період з 27.11.2025 по 04.03.2026 та на суму 9 950, 91 грн за період з 12.12.2025 по 04.03.2026, про що суд зазначає наступне.
Стаття 549 ЦК України визначає неустойку (штраф, пеню) як грошову суму або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення ним зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Статтею 230 ГК України було визначено, що штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми, які учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі неналежного виконання господарського зобов`язання. Цією ж статтею визначено види штрафних санкцій - неустойка, штраф, пеня.
Згідно з частиною 4 статті 231 ГК України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).
Із системного аналізу вищенаведених положень чинного законодавства вбачається, що вказані штрафні санкції можуть бути стягнуті лише у тому випадку (якщо не встановлено законом), коли основне зобов`язання прямо забезпечено неустойкою (пеня, штраф) у чинному договорі, а також ним встановлено її розмір (встановлено за згодою сторін).
Відповідно до пункту п. 6.2.1 Договору за порушення строків поставки сплачує на користь Покупця неустойку у виді пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення від суми непоставленого товару.
Водночас, як було раніше зазначено судом, за положеннями частини 2 статті 693 ЦК України якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.
Зі змісту зазначеної норми права вбачається, що умовою її застосування є неналежне виконання продавцем свого зобов`язання зі своєчасного передання товару покупцю. А у разі настання такої умови покупець має право діяти альтернативно: або вимагати передання оплаченого товару від продавця, або вимагати повернення суми попередньої оплати. Можливість обрання певного визначеного варіанта правової поведінки боржника є виключно правом покупця, а не продавця. Наведена норма наділяє покупця, як сторону правочину, саме правами, і яке з них сторона реалізує - є виключно її волевиявленням. Отже, волевиявлення щодо обрання одного з варіантів вимоги покупця має бути вчинено ним в активній однозначній формі такої поведінки, причому доведеної до продавця.
З огляну на зазначене, характер правових відносин поставки виключає одночасне існування у постачальника обов`язків поставити товар та повернути попередню оплату. У цьому випадку наявність одного зобов`язання одночасно виключає наявність іншого (аналогічна правова позиція викладена у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.05.2024 у cправі №910/7012/23).
Таким чином, враховуючи обрання позивачем варіанту поведінки, як повернення суми попередньої оплати за товар, суд дійшов до висновку про припинення у відповідача обов`язку щодо передання товару та, як наслідок, відсутності підстав для нарахування пені, нарахованої на вартість непоставленого товару.
Крім цього, суд зазначає, що застосування до боржника, який порушив господарське зобов`язання, штрафних санкцій у вигляді пені або штрафу, передбачених частиною 4 статті 231 Господарського кодексу України, є можливим, оскільки суб`єкти господарських відносин при укладенні договору наділені законодавцем правом забезпечити виконання господарських зобов`язань встановленням договірної санкції за невиконання або неналежне виконання таких зобов`язань і пеня застосовується за порушення будь-яких господарських зобов`язань, а не тільки за невиконання грошового зобов`язання. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 23.04.2019 у справі №904/3565/18, від 29.05.2018 у справі №910/23003/16, від 19.09.2019 у справі №904/5770/18.
Водночас 09.01.2025 було прийнято Закон України "Про особливості регулювання діяльності юридичних осіб окремих організаційно-правових форм у перехідний період та об`єднань юридичних осіб" (далі - Закон №4196-IX), яким визнано Господарський кодекс України таким, що втратив чинність, з дня введення в дію цього Закону (пункт 3 стаття 17).
Відповідно до абзацу 3 пункту 1 статті 17 Закону №4196-IX цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування, та вводиться в дію через шість місяців з дня набрання ним чинності.
28.02.2025 Закон №4196-IX набрав чинності та 28.08.2025 був введений в дію. Відтак з 28.08.2025 Господарський кодекс України втратив чинність.
Також Законом №4196-IX від 09.01.2025 частину третю статті 549 ЦК України доповнено абзацом другим, згідно якого боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити на користь кредитора пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Договором може бути визначено менший розмір пені.
Грошовим, за змістом статей 524, 533-535 ЦК України, є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов`язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Грошовим слід вважати будь-яке зобов`язання, що складається в тому числі з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Зокрема, грошовим зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов`язана оплатити поставлену продукцію, виконану роботу чи надану послугу в грошах, а друга сторона вправі вимагати від першої відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору.
Таким чином, зобов`язання з поставки товару не є грошовим зобов`язанням.
З огляду на те, що у заявлений період нарахування пені (з 28.08.2025) ГК України був визнаний таким, що втратив чинність, а зобов`язання з поставки товару не є грошовим зобов`язанням, тому положення пункту 6.2.1 Договору у період нарахування пені (з 28.08.2025) не відповідає положенням статті 549 ЦК України та суперечить правовій природі вказаної неустойки.
Отже, вимога про стягнення пені, є необґрунтованою.
Також позивач просить суд стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правничу допомогу у розмірі 20 000, 00 грн, про що суд зазначає наступне.
Згідно з частиною 1 статті 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (частина 3 статті 123 ГПК України).
Відповідно до частин 1, 2 статті 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Положення статті 126 ГПК України передбачають, що для цілей розподілу судових витрат суд враховує: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Як слідує з матеріалів справи, 13.02.2026 між Адвокатським бюро «Оксани Томашевської» (далі - адвокатське бюро) та ТОВ «ТЕРРАКАНЦ» (далі - Клієнт) укладено Договір про надання професійної правничої допомоги № 35-1302-26 (далі - договір), відповідно до п. 1.1. якого Адвокатське бюро бере на себе зобов`язання надавати необхідну правничу допомоги ТОВ «Терраканц» (в цивільному, адміністративному, кримінальному провадженнях в т.ч. питань адміністративних правопорушень), деталізований перелік якої, при необхідності, зазначається у відповідній Додатковій угоді до даного договору.
Відповідно до п. 1.2. Адвокатське бюро має право Представництва інтересів Клієнта від його імені в усіх державних органах, підприємствах, установах та організаціях, перед юридичними та фізичними особами незалежно від форм власності і підпорядкування, у тому числі в органах судової влади будь-яких юрисдикцій та інстанцій, в усіх територіальних органах Національної поліції України, у всіх підрозділах та відділах Служби безпеки України, у всіх підрозділах та відділах Національного антикорупційного бюро України, у всіх відділах та підрозділах Прокуратури (у тому числі в офісі Генерального прокурора та Спеціалізованій антикорупційній прокуратурі), в усіх відділах та підрозділах Державного бюро розслідувань, в усіх управліннях, підрозділах, інспекціях, відділах та підрозділах Державної податкової служби, перед органами та особами, які здійснюють примусове виконання рішень (органами державної виконавчої служби (державними виконавцями) та приватними виконавцями. 
Згідно з п. 1.3 Договору правнича допомога за цим Договором вважається наданою Адвокатським бюро з моменту підписання Акту прийому-передачі надання правничої допомоги (наданих послуг) (надалі Акт). Клієнт зобов`язаний підписати Акт та повернути один примірник акту Адвокатському бюро протягом 5 (п`яти) робочих днів з моменту його отримання.
У разі якщо протягом строку, що вказаний вище Клієнтом не було повернуто підписаний Акт, такий Акт вважається підписаним, а надана правнича допомога - прийнятою Клієнтом за кількісними та якісними показниками в повному обсязі. 
Сторони погодили, що всі деталі та умови, що не зазначені у даному Договорі можуть бути зафіксовані у відповідній Додатковій угоді до даного Договору (п.1.4 1.5 Договору).
05.03.2026 між сторонами підписано Акт наданих послуг № 1 до Договору про надання професійної правничої допомоги №35-1302-26 від 13 лютого 2026 року та в п. 1 зазначено, що Адвокатське Бюро надало, а Клієнт прийняв наступні юридичні послуги, а саме правову (правничу) допомогу: 
- ознайомлення із матеріалами справи, їх вивчення та формування правової позиції - 2000, 00 грн;
- підготовка до юридичного супроводу справи: аналіз фактичних обставин, формування переліку необхідного обсягу доказів, аналіз судової практики - 3 000,00 грн;
- написання позовної заяви про стягнення сплачених коштів за непоставлений товар, пені, 3% річних та інфляційних втрат - 15 000, 00 грн. Загальна вартість 20 000, 00 грн.
Вартість наданих послуг, зазначених в п.2 даного Акту, оплачується Клієнтом Адвокатському Бюро шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на рахунок Адвокатського Бюро протягом 3-х днів з моменту отримання даного Акту. 
Пунктом 3 Акту наданих послуг № 1 від 05.03.2026 передбачено, що Клієнт претензій до Адвокатського Бюро відносно якості, обсягу та змісту наданих послуг, зазначених в Договорі про надання професійної правничої допомоги №35-1302-26 від 13 лютого 2026 року, не має.
Відповідно до рахунку - фактури № 35-1302-26 від 05.03.2026 клієнтом сплачено суму 20 000, 00 грн.
Стаття 16 Господарського процесуального кодексу України вказує, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
За пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" представництво - це вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).
Відповідно до статті 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.
У частинах першій, другій статті 126 Господарського процесуального кодексу України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Відповідно до частини восьмої статті 129 Господарського процесуального кодексу України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Згідно з частинами третьою-п`ятою статті 126 Господарського процесуального кодексу України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
За змістом пункту 1 частини другої статті 126, частини восьмої статті 129 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.
Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх вартість уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (див. постанови Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19 та від 22.11.2019 у справі №910/906/18).
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина четверта статті 126 Господарського процесуального кодексу України).
Згідно з частиною п`ятою статті 129 Господарського процесуального кодексу України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
У разі недотримання вимог частини четвертої статті 126 Господарського процесуального кодексу України щодо співмірності господарському суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, за клопотанням іншої сторони.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 126 Господарського процесуального кодексу України).
Верховний Суд, застосовуючи частину шосту статті 126 Господарського процесуального кодексу України, неодноразово зазначав, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц, постанови Верховного Суду від 09.04.2019 у справі №826/2689/15; від 03.10.2019 у справі №922/445/19).
Отже, під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу суд:
1) має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, керуючись критеріями, які визначені у частині четвертій статті 126 Господарського процесуального кодексу України (а саме: співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, часом, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову та (або) значенням справи для сторони), але лише за клопотанням іншої сторони;
2) з власної ініціативи або за наявності заперечення сторони може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України (а саме: пов`язаність витрат з розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність розміру витрат до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінка сторони під час розгляду справи щодо затягування розгляду справ; дії сторін щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом; істотне перевищення або чи заявлення неспівмірно нижчою суми судових витрат, порівняно з попереднім (орієнтовним) розрахунком; зловживання процесуальними правами.
Об`єднана палата Верховного Суду у постанові від 19.04.2024 у справі №916/101/23 зазначила, що згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 вказаного вище Закону).
Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини.
У постанові від 20.11.2020 у справі №910/13071/19 Верховний Суд вказав про те, що втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони на підставі положень частини четвертої статті 126 Господарського процесуального кодексу України можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях статті 627 Цивільного кодексу України, принципу pacta sunt servanda та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у статті 43 Конституції України.
Чинне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.
Також частини четверта-шоста, сьома, дев`ята статті 129 Господарського процесуального кодексу України, визначає випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат.
При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.
Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц).
Таким чином, вирішуючи заяву сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу суду належить дослідити та оцінити додані заявником до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації. Зокрема, чи відповідають зазначені у документах дані щодо характеру та обсягу правничої допомоги, наданої адвокатом, документам, наявним у судовій справі, чи не вчиняв адвокат під час розгляду справи дій, які призвели до затягування розгляду справи, зокрема, але не виключно, чи не подавав явно необґрунтованих заяв і клопотань, чи не включено у документи інформацію щодо витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, які не підтверджені належними доказами та навпаки, якими доказами підтверджується заявлена до відшкодування сума, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги.
Такі докази, відповідно до частини першої статті 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
При цьому згідно з статтею 74 Господарського процесуального кодексу України сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Подані на підтвердження таких витрат докази мають окремо та у сукупності відповідати вимогам статей 75-79 Господарського процесуального кодексу України.
Позивачем при вирішенні даної справи були понесені витрати на правову допомогу адвоката у розмірі 20 000, 00 грн.
Суд зазначає, що відповідно змісту пункту 4 частини другої статті 27 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність", а саме диспозицією вказаної норми визначено, що адвокатський гонорар може існувати у фіксованій формі.
Договір про надання правової допомоги є підставою для надання адвокатських послуг та, зазвичай, укладається в письмовій формі (виключення щодо останнього наведені в частині 2 статті 27 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність").
За своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, крім цього, на такий договір поширюються загальні норми та принципи договірного права, включаючи, але не обмежуючись главою 52 Цивільного кодексу України.
Як будь-який договір про надання послуг, договір про надання правової допомоги може бути оплатним або безоплатним. Ціна в договорі про надання правової допомоги встановлюється сторонами шляхом зазначення розміру та порядку обчислення адвокатського гонорару.
Адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.
Адвокатський гонорар (ціна договору про надання правової допомоги) зазначається сторонами як одна із умов договору при його укладенні. Вказане передбачено як приписами цивільного права, так і Законом України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність".
Відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару.
Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність".
У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності ввід конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 06.03.2019 у справі №922/1163/18.
Оскільки договором визначено суму гонорару саме у фіксований спосіб, позивач не зобов`язаний посилатися на час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг). Обґрунтованість розміру витрат на оплату послуг адвоката в такому разі визначається на підставі наявних доказів.
Аналогічна правова позиція викладена в додатковій постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року у справі № 924/447/18.
Крім того, суд зазначає, що так як сторони дійшли згоди встановити фіксований розмір гонорару адвоката, то надання детального опису робіт не є обов`язковим, оскільки фіксований розмір адвокатських витрат не залежить від обсягу послуг та часу, витраченого адвокатом.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити із критерію реальності понесення адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України").
Судом враховано, що Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про відшкодування витрат на розгляд справи за статтею 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зазначає, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим: рішення у справах "Двойних проти України" (пункт 80) від 12 жовтня 2006 року,"Гімайдуліна і інші проти України"(пункти 34-36) від 10 грудня 2009 року, "East/West Alliance Limited" проти України" (пункт 268) від 23 січня 2014 року, "Баришевський проти України" (пункт 95) від 26 лютого 2015 року та інші.
У рішенні "Лавентс проти Латвії" (пункт 154) від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір і супроводжуються необхідними документами на їх підтвердження.
У визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема, але не виключно: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо. Вказану правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 17.09.2019 у справі №910/4515/18.
Відповідно до ч. 5 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує:
1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;
2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;
3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;
4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Суд враховує, що спір у даній справі не є складним, є "розрахунковим", відноситься до категорії спорів, що виникають у зв`язку із неналежним виконанням договорів і регулюються нормами Цивільного кодексу України, великої кількості законів і підзаконних нормативно-правових актів, які підлягають дослідженню адвокатом і застосуванню, спірні правовідносини не передбачають.
Приймаючи до уваги наведене в сукупності та з огляду на спірні правовідносини, беручи до уваги рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин у справі, обсяг та обґрунтованість підготовлених і поданих до суду позивачем документів, їх значення для вирішення спору, з урахуванням критеріїв реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) і розумності їхнього розміру, суд дійшов висновку, що обґрунтована сума, яка має бути стягнути з відповідача становить 10 000, 00 грн, однак, з урахуванням того, що позовні вимоги задоволено частково, розмір витрат підлягає розподілу 
пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому суд частково задовольняє заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "ТЕРРАКАНЦ" та приходить до висновку стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ДИМОВЕНТ ПЛЮС» витрати на правову допомогу адвоката у розмірі 9 284, 37 грн.
Згідно із ч. 2-3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Частиною 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
За приписами ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
За приписами ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Саме на позивачеві лежить процесуальний тягар доведення суду першої інстанції підстав, розміру, строку обчислення боргу шляхом надання суду деталізованого розрахунку усіх заявлених позивачем сум. Водночас, відповідач вправі надати відповідні заперечення щодо позовних вимог та здійснити контррозрахунок таких сум. Як розрахунок позивача, так і контррозрахунок відповідача повинні бути аргументованими, щоби суд, аналізуючи відповідні докази та аргументи учасників справи, виконував функцію здійснення правосуддя, а не змушений би був, в іншому випадку, виконувати обчислення, тобто здійснювати дії, покладені законом на учасників справи.
Аналогічна правова позиція викладені у постанові Верховного Суду від 21.11.2019 у справі №910/1265/17.
Суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).
Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі №910/13407/17.
З огляду на вищевикладене, всі інші доводи та міркування учасників судового процесу не досліджуються судом, так як з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
У зв`язку з наведеними обставинами суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову.
Витрати по сплаті судового збору відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, 
ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Товариство з обмеженою відповідальністю "ТЕРРАКАНЦ" до Товариства з обмеженою відповідальністю "ДИМОВЕНТ ПЛЮС" про стягнення 42 292, 57 грн задовольнити частково.
2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ДИМОВЕНТ ПЛЮС" (адреса: 01042, місто Київ, пров. Новопечерський, будинок 19/3, корп. 3, оф. 2; код ЄДРПОУ 45523865) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ТЕРРАКАНЦ" (адреса: 10001, місто Житомир, вулиця Івана Сльоти, будинок 49, оф. 303; код ЄДРПОУ 40464109) суму попередньої оплати у розмірі 38 314 (тридцять вісім тисяч триста чотирнадцять) грн 97 коп, 3 % річних у розмірі 296 (двісті дев`яносто шість) грн 35 коп, інфляційні втрати у розмірі 654 (шістсот п`ятдесят чотири) грн 65 коп, витрати на правничу допомогу у розмірі 9 284 (дев`ять тисяч двісті вісімдесят чотири) грн 37 коп та витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 471 (дві тисячі чотириста сімдесят одну) грн 87 коп.
3. В іншій частині позовних вимог відмовити.
4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 22.06.2026 року.

Суддя М.Є. Літвінова