ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2026 року	м. Львів	Справа № 909/231/26	

Західний апеляційний господарський суд, в складі колегії:
Головуючого (судді-доповідача):  Якімець Г.Г.,
Суддів: Бойко С.М., Бонк Т.Б.,
в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи
розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “Газопостачальна Компанія “Нафтогаз Трейдинг”, вих.№ 18/05 від 18 травня 2026 року
на рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 30 квітня 2026 року (повний текст підписано 06.05.2026), суддя Михайлишин В.В.
у справі № 909/231/26
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю “Газопостачальна Компанія “Нафтогаз Трейдинг”, м. Київ
до відповідача Управління служби безпеки України в Івано-Франківській області, м. Івано-Франківськ
про стягнення заборгованості у сумі 152 136,55 грн, з яких: 125 403,64 грн - основний борг; 19 983,79 грн - пеня; 2 734,26 грн - 3% річних; 4 014,86 грн - інфляційні втрати

встановив:
24 лютого 2026 року Товариство з обмеженою відповідальністю “Газопостачальна Компанія “Нафтогаз Трейдинг” звернулося до Господарського суду Івано-Франківської області з позовом до Управління служби безпеки України в Івано-Франківській області про стягнення заборгованості у сумі 152 136,55 грн, з яких: 125 403,64 грн - основний борг; 19 983,79 грн - пеня; 2 734,26 грн - 3% річних; 4 014,86 грн - інфляційні втрати.
Рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 30 квітня 2026 року у справі № 909/231/26 позов задоволено частково: присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача 73 768,73 грн, з яких: 65 021,23 грн – основний борг; 1 998,38 грн – пеня; 2 734,26 грн – 3% річних; 4 014,86 грн – інфляційні втрати, а також 1 605,69 грн – судового збору. Провадження у справі в частині стягнення основного боргу в сумі 60 382,41 грн – закрито. В частині стягнення пені в сумі 17 985,41 грн суд відмовив.
Рішення суду мотивоване тим, що в порушення зобов`язань, які виникли на підставі договору постачання природного газу, відповідач частково розрахувався за поставлений у період з листопада місяця 2024 року по квітень місяць 2025 року природний газ в сумі 264 862,24 грн, що призвело до виникнення боргу у розмірі 125 403,64 грн, внаслідок чого, на підставі пункту 7.2. договору, статті 625 Цивільного кодексу України позивач нарахував відповідачу пеню, інфляційні втрати та 3 % річних. Суд, приймаючи до уваги погодження сторонами зарахування переплати по договору від 14.05.2025 № 08-9364/25-БО-Т в сумі 60 382,41 грн в рахунок погашення заборгованості, дійшов висновку, про закриття провадження у справі в частині стягнення основного боргу в сумі 60 382,41 грн, у зв`язку з відсутністю предмету спору. В частині позовних вимог про стягнення з відповідача заборгованості за поставлений природний газ за договором постачання природного газу в сумі 65 021,23 грн суд дійшов висновку, що вимоги позивача є обґрунтованими, доведеними належними доказами та підлягають до задоволення. Разом з цим, суд погодився із розрахунками 3% річних та інфляційних втрат в межах визначеного позивачем періоду прострочення та дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення 2 734,26 грн – 3% річних та 4 014,86 грн – інфляційних втрат є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Крім цього, судом встановлено, що заявлена до стягнення сума пені в розмірі 19 983,79 грн є арифметично вірною, однак, оцінюючи можливість зменшення розміру пені, суд врахував ступінь виконання зобов`язань відповідача, також те, що позивач просить суд стягнути пеню, нараховану не лише на ту заборгованість, яка залишається не сплаченою на час розгляду справи, а і на заборгованість за природний газ загальною вартістю 60 382,41 грн, погашену шляхом зарахування передоплати за діючим договором, а також те, що позивач не зазнав збитків, докази збитків від порушення відповідачем умов договору позивач суду не подавав. Враховуючи у сукупності встановлені судом обставини та докази, які містяться у матеріалах справи, з урахуванням засад справедливості, добросовісності, розумності та пропорційності, суд дійшов висновку зменшити розмір пені, що підлягає стягненню з відповідача на 90% до 1 998,38 грн.
Не погоджуючись з рішенням місцевого господарського суду в частині зменшення пені, позивач – Товариство з обмеженою відповідальністю “Газопостачальна Компанія “Нафтогаз Трейдинг” звернулось до Західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 30 квітня 2026 року у справі № 909/231/26 в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення пені в розмірі 17 985,41 та прийняти в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог. Зокрема, зазначає, що підстави зменшення пені, враховані судом першої інстанції, зокрема, що у матеріалах справи немає доказів щодо завданих збитків позивачу, а також часткове погашення боргу, в тому числі під час розгляду справи та компенсація за рахунок 3% річних та інфляційних є не обґрунтованими, адже, такі не є виключними обставинами, які можуть стати підставою для зменшення пені, крім цього, судом нез`ясовано фінансовий стан відповідача. Отже, на думку скаржника, стягнення пені у розмірі 15,93% від суми основного боргу не набуде карального характеру для відповідача та не створить для нього надмірного фінансового навантаження (протилежних доказів відповідачем не надано і судом першої інстанції не наведено), оскільки матеріали справи не містять доказів про те, що сплата пені може унеможливити виконання відповідачем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто, що цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним для нього (вся аргументація суду зроблена на основі власних міркувань та припущень). Крім цього, апелянт зазначає, що з матеріалів справи не вбачається та судом не встановлено оспорювання відповідачем і визнання недійсним пункту договору, яким чітко та однозначно передбачено порядок нарахування позивачем пені, а тому обов`язок відповідача зі сплати вказаної пені підлягає виконанню в силу вимог статей 204, 612, 629 ЦК України. Крім цього, наголошує, що судом першої інстанції при вирішенні даної справи, виходячи з інтересів сторін, необхідно було з`ясовати те, що умови воєнного стану впливають на діяльність обох сторін правочину та враховуючи значення їх виду діяльності, а ряд об`єктів позивача теж зазнали пошкодження під час війни, відповідачем допущено значний строк прострочення виконання грошового зобов`язання за договором, а борг повністю не погашено до цих пір, тобто, поведінка відповідача не відповідала меті мирного врегулювання спору, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника та відсутність у боржника необхідних коштів, у відповідності до положень ст. 617 ЦК України, не є підставою для звільнення його від відповідальності зі сплати неустойки, пеня по відношенню до суми боргу є співмірною та складає 15,93 %. Таким чином, скаржник вважає висновок суду про зменшення розміру пені на 90% фактично нівелює мету існування неустойки як цивільної відповідальності за порушення зобов`язання, що, у свою чергу, може розцінюватися як спосіб уникнення відповідальності та призведе до порушення балансу інтересів сторін.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 25 травня 2026 року відкрито апеляційне провадження у справі № 909/231/26 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю “Газопостачальна Компанія “Нафтогаз Трейдинг” на рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 30 квітня 2026 року; витребувано з місцевого господарського суду матеріали справи; відповідачу надано строк (15 днів з дня вручення ухвали суду) для подання відзиву на апеляційну скаргу; справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи на підставі ч.10 ст.270 ГПК України.
Судом встановлено, що ухвала суду належним чином надіслана сторонам у справі, доставлена до їх електронних кабінетів, що підтверджується довідками про доставку електронного листа, підписаними відповідальним працівником.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення. Зокрема, зазначає, що суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні не посилався на умови воєнного стану, поведінка відповідача щодо неможливості укладення додаткової угоди на зміну суми договору у бік збільшення відповідала нормам чинного законодавства. Натомість саме поведінка позивача, яка полягала в ухиленні від укладення додаткового договору, не надала правових підстав для сплати коштів за надмірно спожитий природній газ та сприяла виникненню спору. Вважає, що саме умисна поведінка позивача не надала можливості їх сплатити, співмірність пені є оціночним поняттям, а суд керуючись своїми дискреційними повноваженнями, які не оспорюються позивачем в апеляційній скарзі, прийняв рішення посилаючись на встановлені судом у сукупності обставини та докази, які містяться у матеріалах справи, з урахуванням засад справедливості, добросовісності, розумності та пропорційності.
Заяв про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін до суду не надходило.

Західний апеляційний господарський суд, розглянувши доводи апеляційної скарги та дослідивши наявні докази по справі, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного:
Як встановлено місцевим господарським судом та вбачається з матеріалів справи, 11.11.2024, ТОВ “Газопостачальна Компанія “Нафтогаз Трейдинг”, ЕІС-код 56Х30000010610Х, юридична особа, що створена та діє відповідно до законодавства України, діє на підставі ліцензії на право проведення господарської діяльності з постачання природного газу (Постанова Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 04.09.2018 № 962), надалі - постачальник, та Управління служби безпеки України в Івано-Франківській області, ЕІС-код 56ХS0000K01G3004, юридична особа, що створена та діє у відповідності до законодавства України і є бюджетною установою/організацією, надалі – споживач, уклали договір постачання природного газу № 08-7464/24-БО-Т (далі - договір), відповідно до пункту 1.1. якого постачальник зобов`язався поставити споживачеві природний газ (далі - газ) за ДК 021:2015 код 09120000-6 “Газове паливо” (природний газ), а споживач зобов`язався прийняти його та оплатити на умовах цього договору.
Природний газ, що постачається за цим договором, використовується споживачем для своїх власних потреб (п. 1.2. договору).
Згідно із пунктом 2.1. договору, постачальник передає споживачу на умовах цього договору замовлений споживачем обсяг (об`єм) природного газу у період з листопада 2024 року по 30 квітня 2025 року (включно), в кількості 16, 00000 тис. куб. метрів, в тому числі по місяцях (далі також – розрахункові періоди) (тис. куб. м.): листопад 2024 – 1, 50000 тис. куб. метрів, грудень 2024 – 3, 50000 тис. куб. метрів, січень 2025 – 4, 00000 тис. куб. метрів, лютий 2025 – 4, 00000 тис. куб. метрів, березень 2025 – 2, 00000 тис. куб. метрів, квітень 2025 – 1, 00000 тис. куб. метрів. 
В силу пункту 2.4. договору, перегляд та коригування замовлених споживачем обсягів природного газу за цим договором може відбуватися шляхом підписання сторонами додаткової угоди, в тому числі протягом відповідного розрахункового періоду, з урахуванням умов пунктів 2.2.2. та 2.2.3. договору. Споживач зобов`язується самостійно контролювати обсяги використання природного газу і своєчасно обмежувати (припиняти) використання природного газу у разі перевищення замовлених обсягів або своєчасно (до кінця відповідного розрахункового періоду) надавати постачальнику для оформлення відповідну додаткову угоду на коригування замовлених обсягів за цим договором. В будь-якому випадку, обсяг, визначений в акті приймання-передачі природного газу, оформленого відповідно до пункту 3.5. цього договору, вважається фактично використаним за цим договором обсягом природного газу.
Пунктом 3.5. договору визначено, що приймання-передача газу, переданого постачальником споживачеві у відповідному розрахунковому періоді, оформлюється актом приймання-передачі газу.
За змістом підпунктів 3.5.2., 3.5.3. договору, на підставі отриманих від споживача даних та даних щодо остаточної алокації відборів споживача на Інформаційній платформі Оператора ГТС постачальник готує та надає споживачу два примірники акту приймання-передачі за відповідний розрахунковий період (далі також – акт), підписані уповноваженим представником постачальника. Споживач протягом 2-х робочих днів з дати одержання акту зобов`язується повернути постачальнику один примірник оригіналу акту, підписаний уповноваженим представником споживача, або надати в письмовій формі мотивовану відмову від його підписання.
У випадку не повернення споживачем підписаного оригіналу акту до 15 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом, а також у випадку розбіжностей між даними, отриманими від споживача відповідно до підпункту 3.5.1. договору, та даних щодо остаточної алокації відборів споживача на Інформаційній платформі Оператора ГТС, обсяг (об`єм) спожитого газу вважається встановленим (узгодженим) відповідно до даних Інформаційної платформи Оператора ГТС та переданим у власність споживачу, а вартість поставленого протягом відповідного розрахункового періоду газу розраховується з урахуванням цін, визначених у розділі 4 цього договору (п. 3.5.4. договору).
Ціна та порядок зміни ціни на природний газ, який постачається за цим договором, встановлюється наступним чином: 
ціна природного газу за 1 000 куб. м. газу без ПДВ - 13 658,33 грн;
крім того податок на додану вартість за ставкою 20%,
ціна природного газу за 1 000 куб. м. з ПДВ - 16 390,00 грн;
крім того тариф на послуги транспортування природного газу для внутрішньої точки виходу з газотранспортної системи - 124,16 грн без ПДВ, коефіцієнт, який застосовується при замовленні потужності на добу наперед у відповідному періоді на рівні 1, 10 умовних одиниць, всього з коефіцієнтом – 136,576 грн, крім того ПДВ 20% - 27,315 грн, всього з ПДВ – 163,89 грн за 1 000 куб. м.
Всього ціна газу за 1 000 куб. м. з ПДВ, з урахуванням тарифу на послуги транспортування та коефіцієнту, який застосовується при замовленні потужності на добу наперед, становить 16 553,89 грн (п. 4.1. договору).
Відповідно до пункту 5.1. договору оплата за природний газ за розрахунковий період здійснюється споживачем виключно грошовими коштами в наступному порядку:
- 70% вартості фактично переданого відповідно до акту приймання-передачі природного газу - до останнього числа місяця, наступного за місяцем, в якому було здійснено постачання газу;
- остаточний розрахунок за фактично переданий відповідно до акту приймання-передачі природний газ здійснюється споживачем до 15 числа (включно) місяця, наступного за місяцем в якому споживач повинен був сплатити 70% грошових коштів за відповідний розрахунковий період. 
У разі відсутності акту приймання-передачі фактична вартість використаного споживачем газу розраховується відповідно до умов підпункту 3.5.4 пункту 3.5 цього договору.
Споживач має право здійснити оплату та/або передоплату за природний газ протягом періоду поставки або до початку розрахункового періоду.
Відповідно до пункту 5.3. договору, оплата за природний газ здійснюється споживачем шляхом перерахування коштів на поточний рахунок постачальника, зазначений в розділі 14 цього договору. Споживач зобов`язаний своєчасно та у повному обсязі розрахуватися за поставлений природний газ відповідно до пункту 5.1 цього договору. Кошти, які надійшли від споживача, зараховуються як передоплата за умови оплати споживачем 100% вартості природного газу, замовленого на попередній розрахунковий період, та 100% вартості фактично переданого природного газу у попередні розрахункові періоди.
Пунктом 6.2. договору передбачено, що споживач зобов`язаний, окрім іншого: 2) самостійно контролювати власне використання природного газу за цим договором і своєчасно коригувати замовлені обсяги шляхом підписання додаткової угоди; 3) самостійно припиняти (обмежувати) використання природного газу в разі порушення строків оплати за договором про постачання природного газу; перевищення обсягів використання газу, зазначених в пункті 2.1. цього договору, без їх коригування додатковою угодою; інших випадках, передбачених цим договором та законодавством; 4) прийняти газ на умовах цього договору, своєчасно оплачувати вартість поставленого природного газу в розмірі та порядку, що передбачені цим договором.
Згідно із пунктом 7.2. договору, у разі прострочення споживачем строків остаточного розрахунку згідно із пунктом 5.1. та/або строків оплати за пунктом 8.4. цього договору, споживач зобов`язується сплатити постачальнику 3% річних, інфляційні збитки та пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховані від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.
За приписами пункту 13.1. договору, даний договір набирає чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення підписів печаткою (за наявності) та діє в частині постачання газу до "30" квітня 2025 року (включно), а в частині розрахунків - до повного їх виконання. Продовження або припинення договору можливе за взаємною згодою Сторін шляхом підписання додаткової угоди до договору.
На виконання умов договору у період з листопада місяця 2024 року по квітень місяць 2025 року позивач передав у власність відповідача природний газ на загальну суму 390 265,88 гривень, що підтверджується актами приймання – передачі природного газу, а саме: від 12.12.2024, обсяг переданого газу: 2,98770 тис. м.куб, вартістю: 49 458,05 грн; від 13.01.2025, обсяг переданого газу: 6,32732 тис. м.куб., вартістю: 104 741,74 грн; від 12.02.2025, обсяг переданого газу: 4,05105 тис. м.куб., вартістю: 69 080,93 грн; від 11.03.2025, обсяг переданого газу: 4,64941 тис. м.куб., вартістю: 79 284,52 грн; від 11.04.2025, обсяг переданого газу: 3,08624 тис. м.куб., вартістю: 52 628,40 грн; 12.05.2025, обсяг переданого газу: 2,05671 тис. м. куб., вартістю: 35 072,24 грн.
Окрім того, наявними в матеріалах справи відомостями з інформаційної платформи Оператора ГТС щодо остаточної алокації відборів відповідача, у відповідності до підпункту 3.5.4. пункту 3.5. договору, підтверджуються обсяги природного газу, що були поставлені відповідачу за період листопад - грудень 2024 року та січень - квітень 2025 року з ресурсу позивача.
Як вбачається з наданої позивачем довідки по здійснених Управлінням служби безпеки України в Івано-Франківській області операціях за договором № 08-7364/24-БО-Т від 11.11.2024, відповідач частково розрахувався за поставлений у період з листопада місяця 2024 року по квітень місяць 2025 року природний газ в сумі 264 862,24 грн.
Так, позивач вказав, що станом на дату звернення із позовом до суду заборгованість відповідача перед позивачем складає 125 403,64 грн.
Разом із тим, під час розгляду даної справи судом Управлінням служби безпеки України в Івано-Франківській області долучено до матеріалів справи підписаний та скріплений печатками сторін Акт звіряння розрахунків за договором № 08-7364/24-БО-Т від 11.11.2024, згідно з яким станом на 31.03.2026 борг відповідача перед позивачем становить 65 021,23 грн.
Однак, доказів оплати відповідачем означеної заборгованості за поставлений позивачем природний газ у сумі 65 021,23 грн до суду не надано.
Окрім цього, за порушення строків оплати природного газу позивач нарахував відповідачу пеню, 3% річних та інфляційні втрати.
У лютому 2026 року Товариство з обмеженою відповідальністю “Газопостачальна Компанія “Нафтогаз Трейдинг” звернулося до суду з цим позовом про стягнення з Управління служби безпеки України в Івано-Франківській області 152 136,55 грн, з яких: 125 403,64 грн - основний борг; 19 983,79 грн - пеня; 2 734,26 грн - 3% річних; 4 014,86 грн - інфляційні втрати.

Статтею 11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Згідно із частинами 1, 3 статті 12 Закону України “Про ринок природного газу”, постачання природного газу здійснюється відповідно до договору, за яким постачальник зобов`язується поставити споживачеві природний газ належної якості та кількості у порядку, передбаченому договором, а споживач зобов`язується оплатити вартість прийнятого природного газу в розмірі, строки та порядку, передбачених договором. Права та обов`язки постачальників і споживачів визначаються цим Законом, Цивільним і Господарським кодексами України, правилами постачання природного газу, іншими нормативно-правовими актами, а також договором постачання природного газу.
В частині 1 статті 509 Цивільного кодексу України зазначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Статтею 530 Цивільного кодексу України визначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.
За правилами статті 599 Цивільного кодексу України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно із частиною 1 статті 714 Цивільного кодексу України, за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. 
Як встановлено судом, підтверджується матеріалами справи та не заперечується сторонами, факт передачі позивачем відповідачу за договором № 08-7364/24-БО-Т від 11.11.2024 природного газу у період з листопада місяця 2024 року по квітень місяць 2025 року на загальну суму 390 265,88 грн.
Крім цього, факт споживання відповідачем природного газу у більшому обсязі, ніж визначений умовами договором № 08-7364/24-БО-Т від 11.11.2024, не звільняє останнього від обов`язку з оплати вартості таких обсягів за ціною, погодженою сторонами у договорі.
Зважаючи, що під час розгляду даної справи між сторонами складено Акт звіряння розрахунків за договором № 08-7364/24-БО-Т від 11.11.2024, відповідно до якого сторони погодились щодо зарахування переплати по договору від 14.05.2025 № 08-9364/25-БО-Т в сумі 60 382,41 грн в рахунок погашення заборгованості, судом встановлено, що сума заборгованості відповідача за споживання природного газу становить 65 021,23 грн.
Враховуючи погодження сторонами зарахування переплати по договору від 14.05.2025 № 08-9364/25-БО-Т в сумі 60 382,41 грн в рахунок погашення заборгованості, суд першої інстанції дійшов висновку про закриття провадження у справі в частині стягнення основного боргу в сумі 60 382,41 грн, у зв`язку з відсутністю предмету спору.
Разом з тим, суд першої інстанції дійшов висновку, що вимоги позивача в частині стягнення з відповідача заборгованості за поставлений природний газ за договором постачання природного газу № 08-7364/24-БО-Т від 11.11.2024 в сумі 65 021,23 грн обґрунтованими, доведеними належними доказами та підлягають до задоволення.
У зв`язку з простроченням сплати основного грошового зобов`язання, позивачем також заявлено до стягнення з відповідача, на підставі пункту 7.2. договору та частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України, 3% річних від простроченої суми в розмірі 2 734,26 грн та інфляційні втрати в розмірі 4 014,86 грн.
Перевіривши здійснений позивачем розрахунок 3% річних та інфляційних втрат в межах визначеного позивачем періоду прострочення, суд першої інстанції дійшов висновку, що сума 3% річних та інфляційних втрат нарахована вірно, а вимоги про стягнення 2 734,26 гривень - 3% річних та 4 014,86 гривень - інфляційних втрат є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Так, як зазначено вище, місцевий господарський суд вирішив зменшити розмір пені на 90%.
З приводу наведеного, колегія суддів зазначає наступне:
За умовами пункту 7.2. договору, у разі прострочення споживачем строків остаточного розрахунку згідно пункту 5.1. та/або строків оплати за пунктом 8.4. цього договору, споживач зобов`язується сплатити постачальнику 3% річних, інфляційних збитків та пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховані від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.
Пунктом 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.
Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина друга статті 549 Цивільного кодексу України).
Враховуючи те, що судом встановлено порушення відповідачем умов договору та невиконання грошового зобов`язання, погодження між сторонами умов про відповідальність у вигляді пені, позивач має право на нарахування та стягнення означеної штрафної санкції.
Перевіривши розрахунки позивача пені в розмірі 19 983,79 грн, колегія суддів встановила, що такі є правильними.
У відповідності з вимогами ч.1 ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Як зазначалося вище, судом першої інстанції зменшено розмір пені на 90%, з чим не погодився позивач та звернувся до апеляційного суду з відповідною апеляційною скаргою.
Частина 3 статті 551 Цивільного кодексу України містить правило, відповідно до якого розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Зменшення неустойки (штрафу, пені) є протидією необґрунтованого збагачення однією з сторін за рахунок іншої; відповідає цивільно-правовим принципам рівності і балансу інтересів сторін; право на зменшення штрафу направлене на захист слабшої сторони договору, яка в силу зацікавленості в укладенні договору, монополістичного положення контрагенту на ринку, відсутності часу чи інших причин не має можливості оскаржити включення в договір завищених санкцій.
У рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 № 7-рп/2013 зазначено, що наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку змінює її дійсне правове призначення. Неустойка має на меті, насамперед, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може становити непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.
При цьому, слід враховувати, що правила статті 551 Цивільного кодексу України направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов`язання боржником.
Відтак, інститут зменшення неустойки судом є ефективним механізмом забезпечення балансу інтересів сторін порушеного зобов`язання.
Зменшення розміру неустойки є правом суду, а за відсутності в законі як переліку виняткових обставин, так і врегульованого розміру (відсоткового співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи, враховуючи загальні засади цивільного законодавства, передбачені статтею 3 Цивільного кодексу України (справедливість, добросовісність, розумність) та з дотриманням правил статті 86 Господарського процесуального кодексу України на власний розсуд та внутрішнім переконанням вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе таке зменшення та конкретний розмір зменшення неустойки.
Отже, питання щодо зменшення розміру штрафних санкцій суд вирішує відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України за наслідками аналізу, оцінки та дослідження конкретних обставин справи з огляду на фактично-доказову базу, встановлені судом фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, умов конкретних правовідносин з урахуванням наданих сторонами доказів, тобто у сукупності з`ясованих ним обставин, що свідчать про наявність/відсутність підстав для вчинення зазначеної дії.
Чинним законодавством не врегульований розмір можливого зменшення штрафних санкцій. При цьому, вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду.
Подібний за змістом висновок щодо застосування норм права, а саме статті 551 Цивільного кодексу України та статті 233 Господарського кодексу України, неодноразово послідовно викладався Верховним Судом у постановах, зокрема, але не виключно, від 10.02.2020 у справі № 910/1175/19, від 19.02.2020 у справі № 910/1303/19, від 26.02.2020 у справі № 925/605/18, від 17.03.2020 № 925/597/19, від 18.06.2020 у справі № 904/3491/19.
Вирішуючи питання щодо можливості зменшення судом розміру пені, що підлягає стягненню з боржника за прострочення виконання зобов`язання, суд звертається до правових висновків викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 під час розгляду справи № 902/417/18.
У пунктах 8.20. - 8.22. цієї постанови Великою Палатою Верховного Суду зазначено, що справедливість, добросовісність, розумність належать до загальних засад цивільного законодавства, передбачених статтею 3 Цивільного кодексу України, які обмежують свободу договору, встановлюючи певну межу поведінки учасників цивільно-правових відносин.
Ці загальні засади втілюються у конкретних нормах права та умовах договорів, регулюючи конкретні ситуації таким чином, коли кожен з учасників відносин зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, захищати власні права та інтереси, а також дбати про права та інтереси інших учасників, передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам і інтересам інших осіб, закріпляти можливість адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.
Зокрема, загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.
У пунктах 8.33., 8.35. - 8.36. цієї постанови зазначено, що якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.
У пункті 8.38. означеної постанови вказано, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника.
У постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.01.2024 у справі № 911/2269/22 викладено висновок про те, що індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки, що підлягає стягненню за порушення зобов`язання, а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує, зумовлюють висновок про відсутність універсального максимального і мінімального розміру неустойки, на який її може бути зменшено, що водночас вимагає, щоб цей розмір відповідав принципам верховенства права.
Розмір неустойки, до якого суд її зменшує (на 90 %, 70 % чи 50 % тощо), у кожних конкретно взятих правовідносинах (справах) також має індивідуально-оціночний характер, оскільки цей розмір (частина або процент, на які зменшується неустойка), який обумовлюється встановленими та оціненими судом обставинами у конкретних правовідносинах, визначається судом у межах дискреційних повноважень, наданих суду відповідно до положень частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України, тобто у межах судового розсуду.
Зменшення судом неустойки до певного розміру відбувається із визначенням її у конкретній грошовій сумі, що підлягає стягненню, тоді як переведення зменшуваного розміру неустойки у частки, а відповідно і апелювання у спорах про зменшення розміру неустойки такими категоріями, як частка або процент, на який зменшується неустойка, не відображає об`єктивний стан сукупності обставин, які є предметом судового дослідження при вирішенні питання про зменшення неустойки.
При цьому слід звернути увагу, що законодавець надає суду право зменшувати розмір неустойки, а не звільняти боржника від її сплати. Поряд із цим сукупність обставин у конкретних правовідносинах можуть вказувати на несправедливість стягнення з боржника неустойки в будь-якому істотному розмірі. Визначення справедливого розміру неустойки належить до дискреційних повноважень суду.
При вирішенні питання щодо зменшення розміру неустойки на 90%, місцевий господарський суд врахував: ступінь виконання зобов`язань відповідача, зокрема, що відповідачем сплачено 83,34% обсягу спожитого природного газу, компенсовано негативні наслідки прострочення боржника, шляхом задоволення вимог про стягнення 3% річних та інфляційних втрат; заборгованість в сумі 60 382,41 грн, погашену шляхом зарахування передоплати за діючим договором майже увесь період часу, протягом якого позивач нараховував пеню на заборгованість у такій же сумі, знаходились у фактичному володінні та розпорядженні позивача, так як були здійсненою відповідачем переплатою по раніше діючому між сторонами договором; позивач не зазнав збитків, докази збитків від порушення відповідачем умов договору позивач суду не подавав.
Відтак, враховуючи у сукупності встановлені обставини та докази, які містяться у матеріалах справи, з урахуванням засад справедливості, добросовісності, розумності та пропорційності, судом зменшено розмір пені, що підлягає стягненню з відповідача на 90% до 1 998,38 грн.
Наведене, на думку суду, є співмірним у контексті балансу інтересів сторін та таким, що запобігатиме настанню негативних наслідків для обох сторін спору.
Колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що стягнення з відповідача такої суми пені компенсує негативні наслідки, пов`язані з порушенням відповідачем умов договору, стягнення ж з відповідача пені у повному обсязі не є співмірним з можливими негативними наслідками від порушення відповідачем зобов`язання. Суд враховує, що чинним законодавством не врегульований граничний розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій. Відповідно, таке питання вирішується господарським судом згідно із приписами ст. 86 ГПК України, тобто за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Крім цього, колегія суддів враховує, що позивач не надав суду доказів понесення ним збитків та їх суми, у зв`язку з порушенням відповідачем умов договору, а також доказів на підтвердження погіршення власного фінансового стану, виникнення ускладнень у здійсненні ним господарської діяльності, внаслідок порушення строків оплати природного газу.
Колегія суддів відхиляє твердження скаржника щодо неврахування судом першої інстанції інтересів останнього, оскільки пеня є лише санкцією за невиконання зобов`язання, а не основним боргом, а тому при зменшенні її розміру позивач не несе значного негативного наслідку в своєму фінансовому становищі, з урахуванням того, що рішенням місцевого господарського суду присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних та інфляційні втрати у повному обсязі, що на думку апеляційного суду забезпечує захист майнових прав та інтересів позивача, а також відповідає загальним засадам цивільного законодавства.
Статтею 73 ГПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно з ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1 ст.86 ГПК України).
Враховуючи положення частини третьої статті 551 ЦК України, а також виходячи з принципів добросовісності, розумності, справедливості та пропорційності, з огляду на встановлені судом обставини у цій справі, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення місцевого господарського суду щодо зменшення заявленого до стягнення розміру пені та погоджується з висновком суду першої інстанції про зменшення пені на 90%.
Відтак, доводи скаржника про скасування рішення місцевого господарського суду є безпідставними.
Колегія суддів не вбачає підстав, передбачених ст.277 ГПК України, для скасування рішення суду першої інстанції.
Відповідно до ст.236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Статтею 276 ГПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення місцевого господарського суду без змін, а апеляційної скарги – без задоволення.
Судовий збір за подання апеляційної скарги, у відповідності до ст.129 ГПК України, покладається на скаржника.
Керуючись ст.ст.236, 270, 275, 276, 281, 282 Господарського процесуального кодексу України, Західний апеляційний господарський суд,

ухвалив:
Рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 30 квітня 2026 року у справі № 909/231/26 залишити без змін, а апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “Газопостачальна Компанія “Нафтогаз Трейдинг” – без задоволення.
Матеріали справи № 909/231/26 повернути до Господарського суду Івано-Франківської області.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку у відповідності до вимог ст.ст.286-291 ГПК України.

Головуючий (суддя-доповідач) Якімець Г.Г.

Суддя Бойко С.М.

Суддя Бонк Т.Б.