Номер провадження: 22-ц/813/350/26 
Справа № 947/11934/21
Головуючий у першій інстанції Огренич І.В.
Доповідач Сегеда С. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23.04.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,
суддів: Вадовської Л.М.,
Комлевої О.С., 
за участю: 
секретаря Козлової В.А.,
представника позивача: ОМР - Бутрик А.О.,
відповідача  ОСОБА_1 , 

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу державного реєстратора Холоднобалківської сільської ради Біляївського району Одеської області Мерзлікіна Дениса Володимировича на рішення Київського районного суду м. Одеси від 29.11.2021 року, повний текст якого складено 08.12.2021 року та ухваленого під головуванням судді Огренич І.В., у цивільній справі за позовом Одеської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа: державний реєстратор Холоднобалківської сільської ради Біляївського району Одеської області Мерзлікін Денис Володимирович, про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки та приведення об`єкту до попереднього стану,
встановив:

19.04.2021 року Одеська міська рада (далі – ОМР) звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа: державний реєстратор Холоднобалківської сільської ради Біляївського району Одеської області Мерзлікін Д.В., та просила суд:
- зобов`язати відповідача звільнити самовільно зайняту земельну ділянку та здійснити дії щодо приведення об`єкту до попереднього стану,в якому просить скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на об`єкт: РНОНМ: 2210192151101, з описом об`єкта - «І» - мощення (цементна стяжка); № 1 - металева огорожа з хвірткою, висотою 2,00 м., що є підставою для внесення відповідних змін про право власності ОСОБА_1 на вказаний об`єкт нерухомого майна, а саме на квартиру, загальною площею 47,8 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , та внести зміни до розділу на об`єкт нерухомого майна: РНОНМ: 2210192151101, шляхом виключення з опису: об`єкт «І» - мощення (цементна стяжка); № 1 - металева огорожа з хвірткою висотою 2,00 м.;
- зобов`язати ОСОБА_1 звільнити самовільно зайняту земельну ділянку комунальної власності, шляхом приведення об`єкту, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , у відповідність до технічного паспорту, виготовленого КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» станом на 21.11.2012 року (РНОНМ: 2210192151101). 

Позовні вимоги були обґрунтовані тим, що державним реєстратором всупереч вимог законодавства та фактичним обставинам в розділі: «Опис майна», при реєстрації права власності за ОСОБА_1 на двохкімнатну квартиру АДРЕСА_2 , було зазначено: «І»- мощення (цементна стяжка); № 1 - металева огорожа з хвірткою, висотою 2,00 м., внаслідок чого ОСОБА_1 самовільно зайняв земельну ділянку комунальної власності, шляхом встановлення огорожі з хвірткою за відсутності правовстановлюючих документів на земельну ділянку, на якій проведено таке будівництво, а тому позивач був вимушений звернутись до суду з даним позовом.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 29.11.2021 року позовні вимоги ОМР були задоволені. 
Скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на об`єкт: РНОНМ: 2210192151101, з описом об`єкта - «І» - мощення (цементна стяжка); № 1 - металева огорожа з хвірткою, висотою 2,00 м., що є підставою для внесення відповідних змін про право власності ОСОБА_1 на вказаний об`єкт нерухомого майна, а саме на квартиру, загальною площею 47,8 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , та внесення змін до розділу на об`єкт нерухомого майна: РНОНМ: 2210192151101, шляхом виключення з опису об`єкта: «І» - мощення (цементна стяжка); № 1 - металева огорожа з хвірткою, висотою 2,00 м.
Зобов`язано ОСОБА_1 звільнити самовільно зайняту земельну ділянку комунальної власності, шляхом приведення об`єкту, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , у відповідність до технічного паспорту, виготовленого КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості», станом на 21.11.2012 року (РНОНМ: 2210192151101).
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОМР судові витрати у розмірі 5 675,00 грн. (т.1, а.с.195-198).

Зазначене рішення суду першої інстанції було оскаржено в апеляційному порядку відповідачем ОСОБА_1 .

Постановою Одеського апеляційного суду від 20.03.2024 року апеляційна скарга відповідача ОСОБА_1 була залишена без задоволення, рішення Київського районного суду м. Одеси від 29.11.2021 року було залишено без змін (т.3, а.с.37-41). 

Крім того, вищезазначене рішення суд першої інстанції також було оскаржено в апеляційному порядку третьою особою - державним реєстратором Холоднобалківської сільської ради Біляївського району Одеської області Мерзлікіним Д.В.

В апеляційній скарзі державний реєстратор Холоднобалківської сільської ради Біляївського району Одеської області Мерзлікін Д.В. ставить питання про скасування рішення Київського районного суду м. Одеси від 29.11.2021 року, в частині скасування державної реєстрації права власності та ухвалення в цій частині нового судового рішення, яким відмовити у позові в цій частині вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права (т.3, а.с.96-98).

У відзиві на апеляційну скаргу ОМР просить оскаржуване рішення залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на її необґрунтованість (т.3, а.с.128-132).

Вирішуючи питання про слухання справи у відкритому судовому засіданні, за участю представника позивача – ОМР - Бутрик А.О., а також відповідача ОСОБА_1 , у відсутність інших учасників справи, колегія суддів виходить із того, що всі учасники справи були належним чином повідомлені про час і місце судового засідання, однак до суду апеляційної інстанції жодного разу не з’явились, про причини своєї неявки суд не повідомили (т.4, а.с. 142-147).

Апеляційний суд також зазначає, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі – Конвенція), кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).
При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, ЄСПЛ в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції.

Також слід зазначити, що відповідно до ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» у період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також судів, органів прокуратури України, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність. Згідно зі ст. 12-2 вказаного Закону в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. Згідно зі ст. 26 вказаного Закону правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. Явка сторони до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, а тому перешкоди для розгляду справи в даному випадку відсутні. 

На підставі викладеного, а також враховуючи, що в своїх рішеннях ЄСПЛ наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки, колегія суддів вирішила слухати справу на підставі наявних у справі доказів, за участю представника позивача  - ОМР – Бутрик А.О., а також відповідача ОСОБА_1 , у відсутність інших учасників справи.
Колегія суддів також зазначає, що ухвалою Одеського апеляційного суду від 30.09.2025 року до участі у справі в якості третіх осіб на стороні позивача, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору було залучено Департамент земельних ресурсів ОМР та Департамент благоустрою міста ОМР (т.4, а.с.76-77).
Крім того, ухвалою Одеського апеляційного суду від 09.12.2025 року до участі у справі в якості правонаступника третьої особи - Департаменту земельних ресурсів ОМР , було залучено Департамент архітектури, містобудування та земельних відносин ОМР (т.4, а.с.102). 

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, відзив на неї (т.3, а.с.128-132), колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення про задоволення позовних вимог ОМР, суд першої інстанції виходив із того, що спірна земельна ділянка, яка розташована за адресою:  АДРЕСА_3 ,відповідно до приписів земельного законодавства України належить територіальній громаді м. Одеси, не є прибудинковою територією і у власність або користування відповідачу ОСОБА_1 не виділялась.
Більше того, суд першої інстанції зазначив, що вказана земельна ділянка жодному із співвласників будинку АДРЕСА_3 також у власність або користування не виділялась.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів, з огляду на наступні обставини.

Як вбачається з матеріалів справи, 31 жовтня 2007 року КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» в книзі 598пр-61 зроблено запис №501 про реєстрацію за ОСОБА_2 (батька відповідача ОСОБА_1 ) права власності на квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 47,8 кв.м., житловою площею 29,4 кв.м. (номер в РПВН 20853245) (т.1, а.с.48).
Підставою для виникнення права власності на дану квартиру вказано дублікат свідоцтва про право власності від 08.08.1995 №19-4120, виданого Управлінням житлово-комунального господарства ОМР 23.05.2005 року. В розділі «Технічний опис майна» вказано «2-кімнатна квартира».
Після смерті власника квартири – ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (т.1, а.с.188), зазначену квартиру успадкував його син – відповідач у справі ОСОБА_1 , що підтверджується Свідоцтвом про право власності на спадщину за законом від 18 грудня 2012 року (т.1, а.с.88). Квартира в цілому складається з двох житлових кімнат та підсобних приміщень, загальною площею 47,8 кв.м., житловою площею 29,4 кв.м.

Згідно із технічним паспортом, виготовленим КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» від 21.11.2012 року станом 21.11.2012 року будь-яких мощень та/або огорож з хвірткою у плані квартири не зазначено (т.1, а.с.49-51).
А згідно з технічним паспортом, виготовленим ФОП ОСОБА_3 від 03 липня 2020 року, станом на 03.07.2020, який надано до Київської районної адміністрації ОМР на підтвердження правомірності розміщення огорожі та який в подальшому став підставою для державної реєстрації права власності за відповідачем по даній справі ОСОБА_1 , вбачається, що у плані квартири наявна металева огорожа та мощення розмірами 2х9 м., яка у раніше складеній технічній документації була відсутня (т.1, а.с.132-133).

Вказані обставини вказують на те, що за життя батько відповідача ОСОБА_1 – ОСОБА_2 не здійснював установки мощення та/або огорож з хвірткою до квартири АДРЕСА_2 , чим спростовуються доводи відповідача по даній справі ОСОБА_1 про те, що він не здійснював установку металевої огорожі та мощення, розмірами 2х9 м., до успадкованої ним квартири АДРЕСА_2 .

Актом проведення перевірки території Київського району м. Одеси від 30.06.2020 року було встановлено, що за адресою: будинок АДРЕСА_3 на території загального користування, а саме на прибудинковій території вищевказаного житлового будинку, зафіксовано факт проведення власником квартири ОСОБА_1 робіт зі встановлення металевих стовпчиків та поступового облаштування паркану за відсутності дозвільної документації.
У зв`язку з цим, 30.06.2020 Київською районною адміністрацією ОМР було залишено припис від №КРА-000264 з вимогою надати на адресу районної адміністрації правовстановлюючі документи на встановлення малої архітектурної форми у вигляді металевої огорожі з фундаментною стяжкою. Однак, вимоги припису забудовником виконано не було.
Разом з тим, 21 липня 2020 року від ОСОБА_1 до Київської районної адміністрації ОМР надійшло звернення № Д-675, яким було надано копію Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 18.12.2012 №32846504 та технічний паспорт на квартиру, виготовлений 03.07.2020, та в якому ОСОБА_1 зазначив, що у даній квартирі він не проживає більше 10 років, оскільки здає її в оренду. Огорожа, встановлена позаду будинку, наявна ще з початку будівництва будинку у 90-х роках. Орендарі квартири за власні кошти із залученням третіх осіб, здійснили ремонт огорожі, яка разом із мощенням, є складовою частиною квартири АДРЕСА_2 .
Аналогічні пояснення були надані відповідачем ОСОБА_1 Київському районному суду м. Одеси 24.11.2021 року, в яких ОСОБА_1 також зазначив, що в квартирі АДРЕСА_2 , він не проживає і ніякого відношення до неї немає. Мощення існувало з моменту побудови будинку з 1991 року, Огорожа полісаднику існувала з 2000 років. Ці облаштування не увійшли до складу квартирі АДРЕСА_2 , не увійшли, що підтверджується технічним паспортом , виготовленим ФОП «» ОСОБА_4 », та який ним було замовлено 03.07.2020 року (т.1, а.с.41). 

У зв`язку зі зверненням ОСОБА_1 до Київської районної адміністрації ОМР, остання 29.09.2020 №407-01р. прийняла розпорядження «Про демонтаж самовільно встановленої огорожі» за вищевказаною адресою оскільки саме ОСОБА_1 успадкував вищезазначену квартиру і став її єдиним власником. Однак, вимоги розпорядження так і не було виконано.

За змістом Акту проведення обстеження об`єкта містобудування щодо дотримання законодавства, затвердженої містобудівної документації при плануванні та забудові території м. Одеси від 05.10.2020 року було виявлено, що на прибудинковій території багатоповерхового будинку АДРЕСА_3 проведені роботи власником квартири АДРЕСА_4 зі встановлення металевих стовпчиків та облаштування паркану за відсутності дозвільної документації (т.1, а.с.40-43).

Не дивлячись на це, 15 жовтня 2020 року відповідач ОСОБА_1 подав державному реєстратору Холоднобалківської сільської ради Біляївського району Одеської області Мерзлікіну Д.В. заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на успадковувану ним квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 47,8 кв.м, житловою площею 29,4 кв.м. (т.1, а.с.112).
На підставі цієї заяви державним реєстратором Холоднобалківської сільської ради Біляївського району Одеської області Мерзлікіним Д.В. було винесено рішення від 03.11.2020 №54912667, згідно якого за ОСОБА_1 було зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 47,8 кв.м, житловою площею 29,4 кв.м. (т.1, а.с.144).

В подальшому, а саме: 07.04.2021 року відповідач ОСОБА_1 подав державному реєстратору Холоднобалківської сільської ради Біляївського району Одеської області Мерзлікіну Д.В. заяву про внесення змін до запису Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (т.1, а.с. 113).
На підставі цієї заяви державним реєстратором Холоднобалківської сільської ради Біляївського району Одеської області Мерзлікіним Д.В. було винесено рішення від 17.04.2021 року, №579515770, згідно якого за ОСОБА_1 було зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 47,8 кв.м, житловою площею 29,4 кв.м. (т.1, а.с.145).
Зазначені обставини підтверджуються Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (т.1, а.с.150).
В розділі «Опис об`єкта» вказано: «І» - мощення (цементна стяжка); № 1 металева огорожа з хвірткою висотою 2.00 м.
Зазначеними обставинами спростовуються доводи відповідача ОСОБА_1 про те, що вищевказані прибудови і облаштування не увійшли до складу квартири АДРЕСА_2 , яка належить на праві приватної власності саме відповідачу ОСОБА_1 і розташовані на земельній ділянці, яка йому не виділялась як у власність, так і в користування.

Підставою для прийняття державним реєстратором відповідного рішення стало Свідоцтво про право на спадщину за законом від 18.12.2012 №6-1428, видане державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори Пінігіною Т.М. (т.1, а.с.130).

Вирішуючи даний спір, колегія суддів зазначає, що у відповідності до ч.8 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом. 
За змістом ст.ст. 80, 83, 116, 122 ЗК України суб`єктами права власності на землю є, зокрема, територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, на землі комунальної власності. Землі, які належать на праві власності територіальній громаді міста, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об`єкти комунальної власності. Громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.
Таким чином, органом, уповноваженим здійснювати відповідні функції щодо розпорядження спірною земельною ділянкою, в даному випадку є ОМР, як власник земельної ділянки, на якій розміщено незаконно зареєстрований об`єкт за адресою: будинок АДРЕСА_3 , загальною площею 47,8 кв.м, житловою площею 29,4 кв.м, де в розділі «Опис об`єкта» вказано: «І» - мощення (цементна стяжка); № 1 металева огорожа з хвірткою висотою 2.00 м.

В листі Департаменту комунальної власності ОМР (надалі - ДКВ ОМР) від 27.01.2021 №01-18/11-06 відділом самоврядного контролю за використанням і охороною земель та дотриманням вимог земельного законодавства вказано, що внаслідок огляду земельної ділянки за вищевказаною адресою, було складено Акт огляду земельної ділянки від 12.01.2021 року, та встановлено, що до кв. АДРЕСА_4 на прибудинковій території, яка перебуває у власності територіальної громади м. Одеси встановлено металевий паркан з профнастилу та зайнято земельну ділянку, орієнтовною площею 15 кв.м. На момент обстеження будівельні роботи не здійснювались. За наявною в ДКВ ОМР інформацією, рішень ОМР щодо передачі у власність або користування земельної ділянки, яка розташована за вказаною адресою, не приймалось (т.1, а.с.34).
Більше того, із листа Відділу у м. Одесі Головного управління Держгеокадастру в Одеській області від 28.01.2021 №66/112-21 вбачається, що згідно із Книгами реєстрації державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою, договорів оренди землі, других примірників державних актів та договорів оренди, станом на 31.12.2012 року у Відділі відсутня інформація щодо реєстрації прав власності (користування) на земельну ділянку, розташовану за вищевказаною адресою (т.1, а.с.53).

Крім того, у матеріалах справи наявна відповідь Київської районної адміністрації ОМР від 24.09.2021 (датованої пізніше, ніж акт ГУ Держгеокадастру в Одеській області), в якому зазначено, що співробітниками Київської районної адміністрації ОМР, з виїздом на місце, був підготовлений і розклеєний припис на зазначену огорожу для надання правовстановлюючих документів на їх розміщення. Тобто така огорожа була наявна на момент виїзду співробітників Київської районної адміністрації ОМР на місце її розташування (т.1, а.с. 181).

Ухвалюючи судове рішення, суд першої інстанції правильно зазначив, що відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Суд також виходив із того, що за змістом ч. 4 ст. ст. 376 ЦК України, якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

Як було вказано вище і вбачається з матеріалів справи, відповідач ОСОБА_1 самовільно зайняв земельну ділянку комунальної власності шляхом встановлення огорожі з хвірткою, за відсутності правовстановлюючих документів на земельну ділянку, на якій проведено таке будівництво. 
Оскільки вказані споруди не є капітальними, та реєстрація на них не може здійснюватись, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги ОМР підлягають задоволенню у повному обсязі.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Крім того, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Колегія суддів також зазначає, що ЄСПЛ вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Доводи відповідача ОСОБА_1 про те, що мощення (цементна стяжка), а також металева огорожа з хвірткою, висотою 2,00 м., зазначені під № 1, збудовані не ним і розташовані за адресою: АДРЕСА_3 , в силу вимог ст. 376 ЦК України не можуть бути об`єктами самочинного будівництва, а тому не підлягають знесенню, не спростовують висновків суду першої інстанції про необхідність звільнення ОСОБА_1 , як особою, яка успадкувала після смерті свого батька ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , квартиру АДРЕСА_2 , самовільно зайнятої земельної ділянки комунальної власності, шляхом приведення вказаної квартири АДРЕСА_4 , розташованої за вищевказаною адресою, у відповідність до технічного паспорту, виготовленого КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості», станом на 21.11.2012 року (РНОНМ: 2210192151101), тобто після смерті спадкодавця відповідача ОСОБА_1 – ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Також безпідставними є доводи відповідача ОСОБА_1 про те, що спірна земельна ділянка є прибудинковою територією багатоквартирного будинку АДРЕСА_3 , з посиланням на те, що мешканці цього будинку мають право на користування земельною ділянкою прибудинкової території.
Такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з того, що за змістом ч. 1 ст. 42 ЗК України земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території державної або комунальної власності, надаються в постійне користування підприємствам, установам і організаціям, які здійснюють управління цими будинками.
Із постанови Верховного Суду від 27 січня 2023 року у справі № 621/2300/16-ц (провадження № 61-6391св20) вбачається, що із аналізу цільового призначення земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, та норм ст. 42 ЗК України земельна ділянка належить співвласникам жилого будинку на праві спільної сумісної власності, яка разом із загальним майном і допоміжними приміщеннями є майном співвласників, які визначають порядок його використання. 

Проте, як вбачається з матеріалів справи, спірна земельна ділянка відповідно до вимог ст. 79-1 ЗК України не сформована і не зареєстрована, так як співвласники квартир багатоквартирного будинку АДРЕСА_3 , не звертались до уповноважених органів з відповідними документами для оформлення відведення та передачі земельної ділянки у їх користування.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд, 
ухвалив:

Апеляційну скаргу державного реєстратора Холоднобалківської сільської ради Біляївського району Одеської області Мерзлікіна Дениса Володимировича залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 29.11.2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. 

Повне судове рішення складено 04.05.2026 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда 

Л.М. Вадовська

О.С. Комлева