ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
11 червня 2026 року
м. Київ
справа № 308/3017/20
провадження № 51-3009 км 25
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючої ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 , 
розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 12020070030000191 від 17 січня 2020 року за обвинуваченням 
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця Донецької області, мешканця АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 121, частинами 1, 2 ст. 263 КК України,
за касаційною скаргою прокурора ОСОБА_8 на ухвалу Закарпатського апеляційного суду від 28 квітня 2025 року.
Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 16 травня 2022 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 1 ст. 121 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки.
За обставин, детально наведених у вироку, ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він 17 січня 2020 року приблизно о 07:30 на тротуарі неподалік будинку АДРЕСА_2 , на ґрунті тривалих неприязних стосунків із потерпілою ОСОБА_9 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій та їх караність, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, діючи умисно, з метою спричинення тілесних ушкоджень, наздогнав потерпілу ОСОБА_9 , яка йшла по тротуару, схопив за верхній одяг та почав завдавати їй ударів руками в різні частини тіла. Далі рукою дістав з кишені своєї куртки армійський кортик зразка 1935 року, що є холодною зброєю, та заподіяв ним удару в ділянку нижньої частини живота потерпілої, усвідомлюючи, що завдає його в життєво важливий орган, внаслідок чого спричинив ОСОБА_9 тяжкі тілесні ушкодження.
Цим же вироком ОСОБА_7 визнано невинуватим у скоєнні злочинів, передбачених частинами 1, 2 ст. 263 КК України, та виправдано у зв`язку з недоведеністю вчинення кримінальних правопорушень, у яких обвинувачувалася особа, та недоведеністю наявності в діянні обвинуваченого складу цих кримінальних правопорушень.
Згідно з вироком ОСОБА_7 органом досудового розслідування обвинувачувався у зберіганні вогнепальної зброї (крім гладкоствольної мисливської) та в носінні холодної зброї без передбаченого законом дозволу (частини 1, 2 ст. 263 КК України) з огляду на таке.
У не встановлений слідством час ОСОБА_7 придбав у своє володіння: 
- армійський кортик зразка 1935 року. Діючи умисно, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій та їх караність і те, що носіння холодної зброї є кримінально караним злочином, 17 січня 2020 року носив вказаний армійський кортик при собі в одязі та приблизно о 07:30 переніс його на місце скоєння злочину неподалік будинку АДРЕСА_2 , де спричинив ним тяжкі тілесні ушкодження громадянці ОСОБА_9 . Після цього без передбаченого законом дозволу носив армійський кортик із собою, зокрема відніс його у квартиру АДРЕСА_3 , де того ж дня приблизно о 12:25 у ході огляду помешкання кортик, який відповідно до висновку експертизи від 04 лютого 2020 року № 1/30 належить до категорії холодної зброї, вилучили працівники поліції;
- самозарядний пістолет. Маючи злочинний протиправний умисел, спрямований на незаконне зберігання вогнепальної зброї, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, їх караність і те, що зазначений пістолет є вогнепальною зброєю, незаконно, без передбаченого законом дозволу, за відсутності дозвільних документів зберігав його за місцем свого проживання за вказаною вище адресою, де 17 січня 2020 року приблизно о 12:25 у ході огляду квартири зазначений пістолет, який згідно з висновком експертизи від 31 січня 2020 року № 1/29 є короткоствольною вогнепальною зброєю, виготовлений промисловим способом, з подальшим внесенням змін у саморобний спосіб, і придатний для неодноразового проведення пострілів 9 мм пістолетними, шумовими та газовими патронами, вилучили працівники поліції.
Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 28 квітня 2025 року апеляційні скарги прокурора ОСОБА_8 та представника потерпілої ОСОБА_10 залишено без задоволення, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_11 задоволено. Вирок суду першої інстанції в частині засудження ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 121 КК України скасовано, а кримінальне провадження закрито на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді та вичерпанні можливості їх отримання. 
Вимоги, викладені в касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор ОСОБА_8 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону і неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати оскаржувану ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
На обґрунтування своїх вимог прокурор зазначає, що суд апеляційної інстанції: 
- за наявності аргументів в апеляційній скарзі сторони обвинувачення щодо належності й допустимості як доказу протоколу огляду місця події від 17 січня 2020 року та інших доказів, отриманих на його основі, не дослідив ці докази і безпідставно відхилив клопотання прокурора про їх дослідження, при цьому фактично не перевірив доводів сторони обвинувачення та представника потерпілої про необґрунтоване виправдання ОСОБА_7 за частинами 1, 2 ст. 263 КК України, а лише формально послався на докази, які місцевим судом були визнані неналежними і недопустимими;
- оцінюючи протоколи огляду відеозаписів від 26 і 27 січня 2020 року та додані до них оптичні диски, не зазначив, чи визнає їх допустимими або недопустимими доказами, а також не вказав, у якій саме частині висновки місцевого суду щодо урахування цих доказів не відповідають фактичним обставинам справи;
- формально визнав висновок експертизи від 28 лютого 2020 року № 2/91 (експертне дослідження одягу потерпілої) таким, що не підтверджує вину ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 121 КК України;
- переоцінюючи наявні у справі докази, які місцевим судом були покладені в основу засудження ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 121 КК України, зокрема показання потерпілої ОСОБА_9 , протокол проведення слідчого експерименту від 13 березня 2020 року за участю свідка ОСОБА_12 , висновок судово-медичної експертизи від 20 січня 2020 року № 56, та надаючи їм протилежну оцінку тій, яку дав суд першої інстанції, не використав процесуальних можливостей, передбачених ч. 3 ст. 404 КПК України, та не дотримався вимог засад безпосередності дослідження доказів;
- висновуючи про недопустимість як доказу протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 20 січня 2020 року за участю свідка ОСОБА_12 , навів мотиви, які не відповідають фактичним обставинам справи;
- визнаючи протокол проведення слідчого експерименту від 13 березня 2020 року за участю свідка ОСОБА_12 недопустимим доказом з підстав того, що слідча дія проводилася за інших погодних умов та в інший час, не урахував практики Верховного Суду в цій частині (постанова від 02 липня 2024 року у справі № 303/5115/15-к).
Крім того, у касаційній скарзі прокурор не погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про недопустимість зібраних стороною обвинувачення доказів унаслідок здійснення досудового розслідування неуповноваженими особами, оскільки у справі відсутні постанови про призначення групи прокурорів та слідчих у кримінальному провадженні. При цьому, посилаючись на практику Верховного Суду (постанова від 14 лютого 2022 року у справі № 477/426/17), прокурор зауважує, що:
- питання проведення досудового розслідування належним суб`єктом проведення процесуальних дій було предметом перевірки суду першої інстанції, який, дослідивши відповідні процесуальні документи, установив наявність повноважень службових осіб органу досудового розслідування;
- під час апеляційного розгляду прокурор надав суду апеляційної інстанції постанови про визначення групи прокурорів та призначення групи слідчих у кримінальному провадженні, проте апеляційний суд ці документи не дослідив.
Також сторона обвинувачення стверджує, що суд апеляційної інстанції належним чином не навів у своєму рішенні мотивів, з яких він виходив, відхиляючи апеляційні скарги прокурора та представника потерпілої, чим не дотримався положень, передбачених ст. 419 КПК України. 
На зазначену касаційну скаргу прокурора захисники ОСОБА_13 , ОСОБА_6 і ОСОБА_11 подали заперечення, у яких, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість доводів сторони обвинувачення, просили оскаржувану ухвалу суду апеляційної інстанції залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора - без задоволення.
Позиції інших учасників судового провадження 
У судовому засіданні прокурор ОСОБА_5 підтримала подану касаційну скаргу та просила її задовольнити.
Захисник ОСОБА_6 заперечував щодо задоволення касаційної скарги прокурора.
Заслухавши суддю-доповідача, з`ясувавши позиції учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та наведені в касаційній скарзі доводи прокурора, колегія суддів дійшла висновку, що ця скарга підлягає задоволенню на таких підставах.
Мотиви Суду
За змістом ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Як установлено ч. 1 ст. 438 КПК України, підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у ч. 1 цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 КПК України. 
З огляду на зазначене доводи касаційної скарги прокурора про надання судом апеляційної інстанції неправильної оцінки наявним у справі доказам та невідповідність його висновків фактичним обставинам справи не є предметом касаційного перегляду.
Істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення (ч. 1 ст. 412 КПК України).
Статтею 370 КПК України установлено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Водночас ухвала апеляційного суду - це рішення суду вищого рівня стосовно законності, обґрунтованості та вмотивованості рішення суду першої інстанції, що перевіряється в апеляційному порядку, тому вона також повинна безумовно відповідати вимогам ст. 370 КПК України.
Положеннями ч. 2 ст. 418 КПК України визначено, що судові рішення суду апеляційної інстанції ухвалюються в порядку, передбаченому статтями 368-380 цього Кодексу.
Статтею 419 КПК України установлено, що ухвала суду апеляційної інстанції, крім іншого, має містити встановлені судом апеляційної інстанції обставини з посиланням на докази, а також мотиви визнання окремих доказів недопустимими чи неналежними, мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався (п. 2 ч. 1 цієї статті).
Системний аналіз згаданих положень ст. 419 КПК України в сукупності з приписами ст. 370 цього Кодексу свідчить про те, що суд апеляційної інстанції має перевірити рішення суду першої інстанції з точки зору його законності й обґрунтованості, що передбачає оцінку його відповідності нормам матеріального та процесуального права, фактичним обставинам справи, а також дослідженим у судовому засіданні доказам.
На переконання колегії суддів, оскаржувана ухвала суду апеляційної інстанції не відповідає наведеним вище нормам процесуального закону і, як наслідок, засадам законності, обґрунтованості та вмотивованості з огляду на таке.
Щодо оцінки судом апеляційної інстанції наявних у справі доказів
За змістом статей 404, 409 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції у межах апеляційної скарги. При цьому апеляційний суд наділений повноваженнями за певних обставин повторно досліджувати докази та обставини, встановлені під час розгляду кримінального провадження судом першої інстанції.
Згідно з положеннями ч. 3 ст. 419 КПК України при скасуванні або зміні судового рішення в ухвалі має бути зазначено, які статті закону порушено та в чому саме полягають ці порушення або необґрунтованість вироку чи ухвали.
Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що суд апеляційної інстанції фактично виступає останньою інстанцією, яка надає можливість сторонам перевірити повноту судового розгляду та правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження судом першої інстанції (ч. 1 ст. 409 КПК України), і це покладає на апеляційний суд певний обов`язок щодо дослідження та оцінки доказів, у тому числі з огляду на зміст доводів апеляційної скарги про ненадання оцінки конкретним даним, які містяться в доказах, наданих стороною кримінального провадження, без перевірки яких фактично неможливо надати обґрунтовану відповідь по суті апеляційної скарги. Водночас у певних випадках дослідження доказів апеляційним судом може бути визнано додатковою гарантією забезпечення права на справедливий суд (постанови Верховного Суду від 08 лютого 2024 року у справі № 759/309/21 та від 28 травня 2026 року у справі № 450/2866/22).
Згідно з вимогами ст. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.
Статтею 23 КПК України визначено, що суд досліджує докази безпосередньо.
Безпосередність дослідження доказів означає звернену до суду вимогу закону про дослідження ним усіх зібраних у конкретному кримінальному провадженні доказів шляхом допиту обвинувачених, потерпілих, свідків, експерта, огляду речових доказів, оголошення документів, відтворення звукозапису і відеозапису тощо. Ця засада кримінального судочинства має значення для повного з`ясування обставин кримінального провадження та його об`єктивного вирішення. Безпосередність сприйняття доказів дає змогу суду належним чином дослідити і перевірити їх (кожний доказ як окремо, так і у взаємозв`язку з іншими доказами), здійснити їх оцінку за критеріями, визначеними в ч. 1 ст. 94 КПК України, і сформувати повне та об`єктивне уявлення про фактичні обставини конкретного кримінального провадження.Засада безпосередності виступає необхідним елементом процесуальної форми судового розгляду, а недотримання її судом, виходячи зі змісту ч. 2 ст. 23 і ст. 86 цього Кодексу, означає, що докази, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, не можуть бути визнані допустимими та враховані під час постановлення рішення судом, крім випадків, передбачених зазначеним Кодексом, а отже, судове рішення відповідно до ст. 370 цього Кодексу не може бути визнано законним і обґрунтованим.
Про важливість дотримання принципу безпосередності дослідження доказів Верховний Суд неодноразово наголошував у постановах від 10 травня 2018 року у справі № 264/8032/15-к, від 13 червня 2018 року у справі № 753/15603/14-к, від 16 січня 2020 року у справі № 301/2285/16-к, від 04 листопада 2021 року у справі № 175/1261/18, від 22 січня 2026 року у справі № 683/146/22.
Водночас колегія суддів звертає увагу, що в ситуації, коли суд апеляційної інстанції доходить переконання, що доводи в апеляційній скарзі щодо невідповідності висновків місцевого суду фактичним обставинам кримінального провадження виглядають обґрунтованими та потребують перевірки, таку перевірку цей суд здійснює шляхом повторного дослідження обставин, установлених під час кримінального провадження, із дотриманням вимог ст. 404 КПК України. У разі, якщо висновки суду апеляційної інстанції є відмінними від висновків суду першої інстанції, стосуються сутнісних ознак доказів - достовірності, належності, допустимості - і саме це зумовлює перекваліфікацію дій особи на іншу статтю КК України, то суд апеляційної інстанції зобов`язаний дотримуватися вимог ст. 23 КПК України (постанови Верховного Суду від 01 лютого 2024 року у справі № 148/1273/22, від 22 січня 2026 року у справі № 683/146/24, від 05 лютого 2026 року у справі № 595/1519/24).
Як видно з матеріалів кримінального провадження, місцевий суд, визнаючи ОСОБА_7 винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, серед іншого, в основу свого рішення поклав: 
- показання потерпілої ОСОБА_9 (яка прямо вказала на обвинуваченого як на особу, яка заподіяла їй тілесні ушкодження, та надала пояснення щодо обставин вчинення злочину);
- протоколи огляду відеозаписів від 26 і 27 січня 2020 року й додані до них оптичні диски (у частині доведеності факту перебування потерпілої на місці події та ідентифікації свідком ОСОБА_14 учасників подій, оскільки він був єдиним безпосереднім свідком злочину);
- висновок експертизи від 28 лютого 2020 року № 2/91 (експертне дослідження одягу потерпілої на предмет наявності пошкоджень); 
- протокол проведення слідчого експерименту від 13 березня 2020 року за участю свідка ОСОБА_12 (який надавав показання щодо обставин вчинення злочину, які сприймав безпосередньо);
- висновок судово-медичної експертизи від 20 січня 2020 року № 56 (щодо виявлених на тілі потерпілої тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості та ножового поранення);
- протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 20 січня 2020 року за участю свідка ОСОБА_12 (за яким свідок вказав на ОСОБА_7 як на особу, яка заподіяла потерпілій тілесні ушкодження),
та інші докази, наведені у вироку.
Суд апеляційної інстанції, переглядаючи вирок у порядку апеляційної процедури за апеляційними скаргами захисника, прокурора та представника потерпілої, дійшов переконання, що рішення суду першої інстанції в частині винуватості ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 121 КК України ґрунтується на недопустимих і недостатніх доказах.
Мотивуючи свою позицію, суд апеляційної інстанції зазначив, що показання потерпілої місцевим судом необхідно було оцінити критично, оскільки: 
- на вилученій слідчим 18 січня 2020 року спідниці тканина не містила порізів, а без таких проникаюче поранення ножем заподіяти не можна;
- з відеозапису камери спостереження видно, що потерпіла в той час була в дублянці, застібнутій на замок, і технічно неможливо заподіяти їй проникаюче поранення в ділянку живота, не пробивши ножем тканину дублянки;
- пояснення потерпілої про те, що вона з проникаючим пораненням, стікаючи кров`ю, просиділа в міськвідділі поліції 20 хв і ніхто їй не надав допомоги, не викликав швидкої та не зареєстрував злочину, спростовуються відповіддю на запит адвоката, наданою в судове засідання апеляційного суду, згідно з якою кожного дня із 07:30 до 08:30 у відділку перебуває велика кількість поліцейських, прямий обов`язок яких негайно реагувати на такі ситуації;
- згідно з показаннями потерпілої обвинувачений тримав її правою рукою, а лівою бив, однак, беручи до уваги той факт, що підсудний правша, такі показання не виглядають достовірними.
Також на спростування показань потерпілої апеляційний суд вказав, що фактично поранення в ділянку живота остання отримала в той час, коли на ній не було ні дублянки, ні спідниці, а враховуючи те, що: 
- судово-медичному експертові не ставилося запитання, чи могла потерпіла сама собі заподіяти ушкодження ножем;
- місцевий суд безпідставно відхилив докази сторони захисту щодо факту крадіжки потерпілою коштів і речей у ОСОБА_7 , таємного виготовлення потерпілою дубліката ключів від його квартири,
то наведене дає мотив для обмови останньою ОСОБА_7 .
Крім того, апеляційний суд не погодився з позицією суду першої інстанції щодо можливості урахування наданих стороною обвинувачення письмових доказів та, оцінюючи їх критично, ствердив, що: 
- висновок судово-медичного експерта від 20 січня 2020 року № 56 жодним чином не підтверджує вини ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 121 КК України, адже його зміст не відповідає фактичним обставинам справи;
- протокол слідчого експерименту від 13 березня 2020 року за участю свідка ОСОБА_12 і відеодоказ, наявний на оптичному диску, є недопустимими, оскільки слідча дія проводилася не в ідентичних погодних умовах та освітленні, які були під час події, в різний час, при цьому стороні захисту не надали можливості взяти участь у її проведенні;
- висновок експерта від 28 лютого 2020 року № 2/91 є недопустимим доказом, оскільки він не підтверджує вини ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 121 КК України і його зміст не відповідає фактичним обставинам справи. Водночас апеляційний суд зауважив, що висновки місцевого суду стосовно цього доказу є неповними та суперечать фактичним обставинам справи, адже за висновком експерта на дублянці та спідниці відсутні розрізи, однак, на думку колегії суддів апеляційного суду, у разі якщо дублянка застібнута і талія прикрита спідницею, неможливо завдати проникаючого ушкодження ножем у живіт, не пошкодивши при цьому матерії вказаних речей. 
Разом з тим суд апеляційної інстанції виснував, що протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 20 січня 2020 року за участю свідка ОСОБА_12 є неналежним і недопустимим доказом, оскільки: 
- обрані статисти не схожі на ОСОБА_7 , мають різкі відмінності у віці, зовнішності та одязі (порушення вимог ст. 228 КПК України);
- цей доказ позбавлений інформативності, оскільки прізвище особи, яка впізнавала в одному місці зазначено як ОСОБА_15 , в іншому - ОСОБА_15 ;
- відсутня довідка, хто з осіб-статистів, з яким номером, на якій фотокартці зображений;
- у самому протоколі впізнання свідок чи то ОСОБА_12 , чи то ОСОБА_12 вказує, що впізнав підсудного, який 17 січня 2020 року наздогнав жінку та завдав їй ударів, свідок її рятував, однак про наявність у підсудного ножа чи про сам удар ножем у протоколі впізнання не вказується.
Отже, з огляду на зазначене, суд апеляційної інстанції, посилаючись на положення, передбачені статтями 409, 411, 417 КПК України, скасував вирок суду першої інстанції і закрив кримінальне провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді та вичерпанням можливості їх отримати.
При цьому, мотивуючи своє рішення, суд апеляційної інстанції перерахував наведені докази та, визнаючи їх недопустимими, фактично надав їм власну оцінку - відмінну від тієї, що наведена у вироку суду першої інстанції, однак у силу положень статей 23, 94, 404 КПК України безпосередньо їх не дослідив.
Таким чином, суд апеляційної інстанції, скасовуючи вирок місцевого суду щодо засудження ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 121 КК України та закриваючи кримінальне провадження в цій частині з наведених підстав, фактично прийняв протилежне за своїм змістом і суттю судове рішення, безпосередньо не дослідив усіх наявних у матеріалах провадження доказів (на чому наполягали учасники провадження), які були ураховані судом першої інстанції та покладені в основу вироку, що суперечить вимогам кримінального процесуального закону й усталеній практиці Верховного Суду.
Беручи до уваги зазначене, колегія суддів доходить переконання про слушність доводів касаційної скарги прокурора стосовно того, що суд апеляційної інстанції, усупереч положенням статей 23, 404 КПК України та ігноруючи клопотання сторони обвинувачення про дослідження доказів, не дотримався вимог засад безпосередності дослідження доказів, при цьому надав вказаним у вироку доказам іншу оцінку, ніж та, що була надана судом першої інстанції.
Щодо висновків суду апеляційної інстанції в частині відсутності повноважень органу досудового розслідування
Як видно з оскаржуваної ухвали, суд апеляційної інстанції, визнаючи наявні у справі докази недопустимими, з-поміж іншого, зазначив, що: 
- досудове розслідування у кримінальному провадженні здійснено неналежним суб`єктом проведення процесуальних дій - старшим слідчим ОСОБА_16 , оскільки в матеріалах справи міститься витяг з ЄРДР № 12020070030000191, у якому вказано, що досудове розслідування здійснюють слідчі ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , однак з опису матеріалів кримінального провадження, складеного старшим слідчим ОСОБА_16 , видно, що будь-яких постанов про призначення (визначення) групи слідчих не виносилось, такі постанови у справі відсутні та в порядку ст. 290 КПК України і в суді першої інстанції не надавалися;
- нагляд і процесуальне керівництво досудовим розслідуванням здійснювалося не уповноваженими на те прокурорами, оскільки в описі матеріалів кримінального провадження та в доданому до обвинувального акта реєстрі матеріалів досудового розслідування не зазначено про наявність постанови про визначення групи прокурорів у кримінальному провадженні та така постанова не відкривалася стороні захисту в порядку ст. 290 КПК України. 
Однак, на думку колегії суддів, ці висновки суду апеляційної інстанції є необґрунтованими.
Відповідно до змісту матеріалів кримінального провадження та касаційної скарги сторони обвинувачення, під час апеляційного розгляду прокурор надав суду апеляційної інстанції: 
- постанови від 17 січня і 28 лютого 2020 року про визначення групи прокурорів у кримінальних провадженнях, відкритих за ч. 1 ст. 121, частинами 1, 2 ст. 263 КК України, постанову про зміну групи прокурорів від 05 березня 2020 року у кримінальному провадженні за ч. 1 ст. 263 КК України, до яких, серед інших, входив прокурор ОСОБА_24 (затверджував обвинувальний акт) та постанову про об`єднання матеріалів досудового розслідування від 05 березня 2020 року, підписану прокурором ОСОБА_24 ;
- доручення від 17 січня і 28 лютого 2020 року, якими керівник органу досудового розслідування уповноважив старшого слідчого ОСОБА_16 на проведення досудового розслідування у кримінальних провадженнях, відкритих за ч. 1 ст. 121, частинами 1, 2 ст. 263 КК України.
Зі змісту приписів кримінального процесуального закону видно, що: 
- прокурор, який здійснюватиме повноваження прокурора у конкретному кримінальному провадженні, визначається керівником відповідного органу прокуратури після початку досудового розслідування. У разі необхідності керівник органу прокуратури може визначити групу прокурорів, які здійснюватимуть повноваження прокурорів у конкретному кримінальному провадженні, а також старшого прокурора такої групи, який керуватиме діями інших прокурорів (ч. 1 ст. 36 КПК України);
- слідчий або група слідчих, які здійснюватимуть досудове розслідування, визначаються керівником органу досудового розслідування (п. 1 ч. 2 ст. 39, ч. 1 ст. 214 КПК України).
Крім того, у постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 14 лютого 2022 року у справі № 477/426/17 зазначено, що постанови керівника органу досудового розслідування про визначення слідчого або групи слідчих, старшого групи слідчих, які здійснювали досудове розслідування, можуть бути надані прокурором та оголошені під час судового розгляду у випадку, якщо під час дослідження доказів в учасників провадження виникне сумнів у їх достовірності, з огляду на те, що ці докази зібрано неуповноваженими особами. Якщо в суді першої інстанції це питання не ставилося, а виникло під час апеляційного чи касаційного розгляду, такі процесуальні документи можуть бути надані суду апеляційної чи касаційної інстанції в межах перевірки доводів, викладених в апеляційній чи касаційній скаргах.
Разом з тим колегія суддів зауважує, що хоча у згаданому рішенні об`єднаної палати йдеться про постанову керівника органу досудового розслідування про визначення слідчого або групи слідчих, які здійснювали досудове розслідування, однак з огляду на схожість нормативного регулювання порядку визначення прокурора і слідчого у кримінальному провадженні та враховуючи те, що як прокурор, так і слідчий відповідно до положень п. 19 ч. 1 ст. 3 КПК України належать до сторони обвинувачення, вказаний висновок об`єднаної палати з урахуванням наведених відмінностей підлягає застосуванню і до порушеного питання в цій справі в частині встановлення повноважень прокурора.
Зазначена позиція колегії суддів узгоджується зі сталою практикою Верховного Суду, викладеною в постановах від 28 червня 2023 року (справа № 185/3979/21), 22 листопада 2023 року (справа № 607/4093/20), 05 березня 2026 року (справа № 759/10457/20).
Таким чином, беручи до уваги наведене, а також зміст доводів сторони обвинувачення, колегія суддів уважає переконливою позицію прокурора про те, що суд апеляційної інстанції, ігноруючи надані в ході апеляційного розгляду процесуальні документи, які підтверджують повноваження слідчих і прокурорів у кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_7 , з огляду на згадані вище положення КПК України та практику Верховного Суду, належним чином не обґрунтував своїх висновків про недопустимість наявних у справі доказів з підстав того, що вони були отримані неуповноваженими особами органу досудового розслідування. 
Водночас Верховний Суд звертає увагу, що посилання суду апеляційної інстанції на постанову об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 22 лютого 2021 року у справі № 754/7061/15 як на додатковий аргумент на підтвердження факту недопустимості доказів у зв`язку з їх отриманням під наглядом та процесуальним керівництвом неуповноважених прокурорів, є необґрунтованим, оскільки вказане рішення Суду стосується випадку, коли постанова про призначення групи прокурорів взагалі не була прийнята в межах кримінального провадження, а прокурор був визначений лише шляхом внесення відповідних відомостей до ЄРДР, що не узгоджується з обставинами цього кримінального провадження, в якому відповідні постанови були надані прокурором під час апеляційного розгляду.
Щодо наданої судом апеляційної інстанції оцінки доводам апеляційної скарги прокурора
У касаційній скарзі прокурор стверджує, що суд апеляційної інстанції не перевірив доводів сторони обвинувачення про необґрунтоване виправдання ОСОБА_7 за частинами 1, 2 ст. 263 КК України, а лише формально послався на докази, які місцевим судом були визнані неналежними і недопустимими.
Відповідно до ч. 2 ст. 419 КПК України при залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
Системне тлумачення ст. 419 КПК України свідчить про те, що в ухвалі суду апеляційної інстанції, зокрема, має бути проаналізовано всі доводи апеляційної скарги, на кожен з них надано вичерпну відповідь та наведено детальні мотиви прийнятого рішення. 
Зі змісту матеріалів кримінального провадження та доводів касаційної скарги сторони обвинувачення видно, що прокурор, не погоджуючись з вироком суду першої інстанції в частині визнання недопустимим протоколу огляду місця події від 17 січня 2020 року та похідних від нього доказів (що згодом стало підставою для виправдування ОСОБА_7 за частинами 1, 2 ст. 263 КК України), в апеляційній скарзі, серед іншого, стверджував, що: 
- в ході вказаної слідчої дії, яка проводилася у квартирі ОСОБА_7 , де тривалий час проживала і потерпіла ОСОБА_9 , здійснювався саме огляд місця події щодо незаконного зберігання обвинуваченим холодної та вогнепальної зброї;
- армійський кортик, який вилучено під час огляду місця події, був знаряддям заподіяння потерпілій тілесних ушкоджень;
- на стадії досудового розслідування ОСОБА_7 не заперечував, що вказана заборонена зброя належить саме йому, а також надав комплектуючу частину до вилученого пістолета (заглушку ствола), без якої такий пістолет набував ознак вогнепальної зброї;
- слідчий суддя, який надавав дозвіл на обшук у квартирі обвинуваченого, провів оцінку отриманих під час слідчої дії доказів та складених процесуальних рішень, які у ході досудового розслідування були визнані належними.
Однак, відповідно до оскаржуваної ухвали, наведені твердження сторони обвинувачення не знайшли свого відображення в рішенні суду апеляційної інстанції, який, залишаючи апеляційну скаргу прокурора без задоволення, не надав жодної оцінки вказаним доводам, не спростував їх та не навів будь-яких мотивів, за яких визнав таку позицію необґрунтованою. 
Ураховуючи вказане, колегія суддів уважає переконливими доводи касаційної скарги прокурора про невідповідність ухвали суду апеляційної інстанції в цій частині положенням, передбаченим ст. 419 КПК України.
Висновки Верховного Суду щодо відповідності ухвали суду апеляційної інстанції нормам матеріального та процесуального права
Беручи до уваги згадані вище порушення, які допущені судом апеляційної інстанції, колегія суддів висновує про невідповідність оскаржуваної ухвали положенням, передбаченим статтями 370, 419 КПК України, що є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, яке перешкодило суду апеляційної інстанції постановити законне й обґрунтоване судове рішення (ч. 1 ст. 412 КПК України) та, як наслідок, могло вплинути на правильність застосування закону України про кримінальну відповідальність (ст. 413 КПК України).
Висновки Верховного Суду щодо інших доводів касаційних скарг захисників і прокурора
Зважаючи на наявність установлених у ході касаційного перегляду касаційної скарги прокурора указаних вище порушень (які є підставами для скасування судового рішення та призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції), колегія суддів не бачить підстав для перевірки доводів сторони обвинувачення в іншій частині, оскільки оцінка таким доводам може бути надана після усунення зазначених істотних порушень.
Висновки Верховного Суду за результатом касаційного розгляду
Беручи до уваги наведене, колегія суддів уважає, що касаційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, а оскаржувана ухвала суду апеляційної інстанції на підставі ч. 1 ст. 412, ст. 413, пунктів 1, 2 ч. 1 ст. 438 КПК України - скасуванню з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції (п. 2 ч. 1 ст. 436 КПК України), під час якого суд апеляційної інстанції має врахувати викладене вище, провести судовий розгляд відповідно до положень КПК України та постановити законне й обґрунтоване рішення.
Керуючись статтями 412, 413, 419, 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК України, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу прокурора ОСОБА_8 задовольнити.
Ухвалу Закарпатського апеляційного суду від 28 квітня 2025 року стосовно ОСОБА_7 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3