28.05.2026  Справа № 363/202/26 

РІШЕННЯ
Іменем України
28 травня 2026 року        м. Вишгород
Вишгородський районний суд Київської області у складі: головуючої судді – Дьоміної О.П., за участю секретаря судових засідань – Підопригори Х.О., представника відповідача – адвоката Курилкіна С.І., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін позовну заяву ТОВ «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-
ВСТАНОВИВ:
13.01.2026 року до Вишгородського районного суду Київської області надійшла вищезазначена позовна заява, зі змісту якої вбачається, що 23.05.2025 року між ТОВ «Споживчий центр» та відповідачем було укладено кредитний договір (оферти) за №23.05.2025-100002676, відповідно до умов якого - позичальнику надано кредит у розмірі – 3 000 грн., що підтверджується квитанцією про видачу коштів від 23.05.2025 року, строком на 168 дні, зі стандартною процентною ставкою – 1% за 1 день користування з можливістю застосування процентної ставки «Економ» - 0,5% за 1 день користування. Комісія, пов`язана з наданням кредиту – 5% від суми кредиту та дорівнює 150 грн. Комісія розраховується шляхом множення суми кредиту на розмір комісії у відсотковому значенні. Нараховується кредитором та обліковується в день видачі кредиту, сплачується згідно Графіку платежів. Комісія за обслуговування кредитної заборгованості – 150 грн. у кожному з 3 чергових періодів, наступних за першим черговим періодом. Комісія за обслуговування нараховується кредитором та обліковується в перший день кожного з 3 чергових періодів, наступних за першим черговим періодом, сплачується згідно Графіку платежів. Комісія за обслуговування встановлюється (економічна сутність) за організацію та забезпечення надання інформаційної підтримки позичальника по телефону, в особистому кабінеті та на відділеннях, забезпечення надання можливості робити платежі онлайн на відділеннях, забезпечення надання можливості відновлення забутого паролю для входу в особистий кабінет як віддалено, так і на відділеннях, забезпечення інформування про дати сплати чергового платежу, консультаційні послуги, інші послуги, які прямо не вказані в даному пункті, однак, надання яких забезпечено кредитодавцем та пов`язане з обслуговуванням кредитної заборгованості. До комісії за обслуговування кредитної заборгованості не включено послуги, які кредитодавець зобов`язаний надавати позичальнику безоплатно відповідно до чинного законодавства, зокрема, за надання один раз на місяць на вимогу споживача інформації про споживчий кредит. Договором не передбачено змін в умовах надання фінансової послуги, щодо якої укладено договір. Протягом строку дії договору тарифи та комісія(ії) за фінансовою послугою залишаються незмінними. Кредитодавець не надає додаткових та/або супутніх послуг. Кредитором надано позичальнику кредит у розмірі 3 000 грн. строком на 168 дні, відповідачем зазначені кошти отримані, отже ТОВ «Споживчий центр» свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі. В свою чергу відповідач свої зобов`язання за договором належним чином не виконує, у зв`язку з чим у нього утворилась заборгованість у загальному розмірі - 7 950 грн., що складається із: заборгованості по тілу кредиту в розмірі - 3 000 грн., процентів в розмірі - 3 150 грн., неустойки в розмірі - 1 500 грн., додаткової комісії – 300 грн., чим порушуються права та інтереси ТОВ «Споживчий центр».
Ухвалою суду від 17.02.2026 року провадження у справі відкрито у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, призначено судове засідання, встановлено строк для реалізації учасниками справи своїх процесуальних прав, зокрема, на подачу заяв по суті справи.
25.05.2026 року до суду від представника відповідача – адвоката Курилкіна С.І. надійшов відзив на позовну заяву в якому зазначено, що відповідач заперечує щодо позову та просить в задоволенні відмовити, оскільки в матеріалах справи відсутнє належне підтвердження того, що відповідачу була надана уся необхідна інформація, відповідно до ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування» та ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» . Відсутність документального підтвердження інформованої згоди означає, що кредитодавець не забезпечив дотримання законодавчих вимог до укладення договору, що ставить під сумнів його юридичну дійсність. У матеріалах справи також немає інформації про проведення будь-якої додаткової перевірки ідентичності позичальника, яка б підтверджувала його право підписувати договір та брати на себе фінансові зобов`язання. Відсутність належної перевірки ідентифікації може свідчити про недотримання кредитодавцем стандартів, передбачених законодавством про захист персональних даних та запобігання відмиванню доходів, отриманих злочинним шляхом. Це ставить під сумнів законність та юридичну силу укладеного договору, оскільки ідентифікація є важливим елементом, який забезпечує безпеку укладення правочинів в електронному середовищі. Відсутня також інформація про механізми підтвердження наміру клієнта діяти від свого імені, у власних інтересах, а не на користь третьої особи, що може спричинити неправомірне оформлення кредиту. Позивач в своїй позовній заяві зазначає, що ним було надано позичальнику грошові кошти у розмірі 3 000 грн., шляхом перерахування на банківську картку позичальника, що підтверджується договором від 23.05.2025 року та квитанцією про перерахунок коштів кредитором. Ідентифікація за платіжною карткою є недостатньою для підтвердження особи, оскільки платіжна картка не є документом, що посвідчує особу, а лише підтверджує можливість використання певного платіжного інструменту. Закон України «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги» вимагає, щоб при укладенні договорів за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем ідентифікація особи була проведена із застосуванням надійних засобів електронної ідентифікації, що забезпечують захист від неправомірного використання персональних даних. Враховуючи вищевикладене, укладення договору за допомогою вказаного позивачем гіперпосилання є необґрунтованим і таким, що не відповідає вимогам законодавства. Відповідач, не визнає дійсність договору, підписаного нібито за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором (ОТП), оскільки порядок і умови використання такого підпису не відповідають вимогам Закону України «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги». Позивачем не доведено укладання кредитного договору від 23.05.2025 року за №23.05.2025-100002676 та додатків до нього. Крім того, позивач не подав до суду у встановлений ст. 83 ЦПК України спосіб виписку з рахунку відповідача, на який зараховувались грошові кошти, а відсутність виписки по клієнтському рахунку відповідача позбавляє суд перевірити обґрунтованість здійсненого позивачем розрахунку заборгованості, адже суд не має первинних даних про фактичне існування заборгованості відповідача за кредитним договором. На підставі викладеного представник відповідача просив відмовити в задоволенні позову. Також представник відповідача зазначав, що позивач, встановивши в кредитному договорі сплату комісії, не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позичальнику, що є незаконним та фактично нарахував комісію за ту саму послугу, за яку відповідач повинен сплатити згідно з договором проценти. Щодо стягнення з відповідача заборгованості за процентами річних на підставі ст. 625 ЦК (неустойки) у розмірі 1 500 грн., представник відповідачка вказував на те, що позичальник (відповідач) звільняється від обов`язку сплати неустойки (штрафу, пені) у період дії в Україні воєнного стану, а відтак позовні вимоги про стягнення з відповідача 1 500 грн. пені (штрафу) задоволенню не підлягають. Заперечував ОСОБА_2 і проти витрат на правничу допомогу на користь позивача, посилаючись на те, що позовної заяви не надано документально підтверджених доказів понесених витрат, відсутні докази оплати таких послуг, враховуючі що послуга полягала тільки у підготовці позовної заява, яка була вже подана. Виходячи з аналізу наданих до позовної заяві документів не вбачається достатньо обґрунтованими розмір витрат в сумі 6 000 грн. на підготовку позовної заяви за кредитним договором, в якому розмір наданого кредиту становить 3 000 грн. Зазначена на виконання правничих послуг вартість робіт є завищеною з огляду на складність справи, виявляє непропорційність з врахуванням необхідного часу для захисту прав особи. Крім цього, стягнення витрат на професійну правничу допомогу з боржника не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються, і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу. 
У судове засідання представник позивача не з`явилась, в прохальній частині позовної заяви розгляд справ просила здійснювати за її відсутності, а також надала згоду на ухвалення заочного рішення суду. На момент ухвалення судового рішення від сторони позивача жодних заяв, клопотань не надходило.
Представник відповідача в судовому засіданні проти позову категорично заперечував, з підстав, викладених у відзиві, просив відмовити в задоволенні вимог позивача повністю.
Суд, вислухавши позицію представника відповідача, дослідивши матеріали позовної заяви, приходить до наступних висновків:
Так, відповідно до вимог ч. 1, ч. 2 ст. 11 ЦК України - цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України - договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Стаття 1054 ЦК України наголошує, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Відповідно до ч. 1 ст. 1055 ЦК України - кредитний договір укладається у письмовій формі.
Згідно вимог ч. 1 ст. 1048 ЦК України - позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Відповідно до ч. 1-3 ст. 1056-1 ЦК України - процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.
Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.
Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитодавцем в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитодавця змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.
Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України - зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Стаття 530 ЦК України наголошує, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Згідно зі ст. 1049 ЦК України - позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до ч. 1 ст. 205 ЦК України - правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Стаття 207 ЦК України зазначає, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Так, у Постанові КЦС ВС від 16.12.2020 року у справі за №561/77/19 зроблено висновок, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст. 205, ст. 207 ЦК України). Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09.09.2020 року у справі за №732/670/19, від 23.03.2020 року у справі за №404/502/18, від 07.10.2020 року за №127/33824/19.
Відповідно до ч. 1 ст. 10 ЗУ «Про електронну комерцію» - електронні правочини вчиняються на основі відповідних пропозицій (оферт). Згідно вимог ч. 1, 3, 4, 6, 8 ст. 11 ЗУ «Про електронну комерцію» - пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.
Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-комунікаційних системах. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
У разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Зі змісту ч. 1 ст. 12 ЗУ «Про електронну комерцію» слідує, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису відповідно до вимог законів України "Про електронні документи та електронний документообіг" та "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги", за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Згідно Постанови КЦС ВС від 12.01.2021 року у справі за №524/5556/19 - оспорюваний договір про надання фінансового кредиту підписаний позивачкою за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, тобто належними та допустимими доказами підтверджено укладання між сторонами спірного правочину. Без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений. Сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов правочину.
За результатами дослідження Пропозиції про укладення кредитного договору (кредитної лінії) (оферти), Заявки кредитного договору, Відповіді позичальника про прийняття пропозиції (акцепт) кредитного договору за №23.05.2025-100002676 від 23.05.2025 року, Інформаційного повідомлення позичальника, Витягу з інформаційно-телекомунікаційної системи товариства щодо введення одноразового ідентифікатора електронного підпису - судом встановлено, що 23.05.2025 року між ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір за №23.05.2025-100002676 (а.с. 20-26).
Укладання кредитного договору здійснювалося в електронній формі з використанням інформаційно-телекомунікаційної системи товариства, шляхом направлення в електронний кабінет відповідачавідповідного електронного повідомлення про пропозицію укласти кредитний договір на запропонованих умовах. Авторизація відповідача в електронному кабінеті інформаційно-телекомунікаційної системи товариства, а також ідентифікація його особи здійснювалися за допомогою системи ідентифікації BankID НБУ.
Аналіз змісту укладеного між сторонами кредитного договору від 23.05.2025 року дає можливість зробити висновок, що з боку ТОВ «Споживчий центр» договір підписано уповноваженою особою, шляхом накладення електронного підпису. У свою чергу, з боку ОСОБА_1 кредитний договір підписаний шляхом введення одноразового ідентифікатора Е833, що був направлений товариством на його номер телефону, вказаний в анкеті позичальника.
Надані суду документи підтверджують факт авторизації відповідача в особистому кабінеті в інформаційно-телекомунікаційній системі товариства, факт ідентифікації його особи, факт ознайомлення з офертою щодо укладення кредитного договору та його повного і безумовного прийняття, а також факт отримання та введення одноразового ідентифікатора в якості накладення електронного підпису на кредитний договір. А відтак, 23.05.2025 року між ТОВ «Споживчий центр» та відповідачем в електронній формі було укладено зазначений кредитний договір.
Пропозиція щодо укладення кредитного договору, заявка кредитного договору, відповідь позичальника про прийняття пропозиції (акцепт) кредитного договору, які становлять частини кредитного договору, містять вичерпну інформацію щодо розміру реальної процентної ставки, реальних витрат за кредитом, реальної вартості наданого кредиту та іншу інформацію щодо специфікації кредитного продукту, який надається відповідачу.
Так, відповідно до умов вказаного кредитного договору від 23.05.2025 року позивач взяв на себе зобов`язання надати відповідачу кредит у розмірі 3 000 грн., шляхом перерахування вказаної суми грошових коштів на електронний платіжний засіб відповідача. Датою надання кредиту визначено 23.05.2025 року, строк кредитування визначено в 168 дні з дати його надання. Процентну ставку сторонами погоджено у розмірі 1 % за 1 день користування кредитом. Розмір процентної ставки не може бути збільшено в односторонньому порядку. 
Листом вих. №1-3012 від 30.12.2025 року підтверджується факт перерахування кредитних коштів у розмірі 3 000 грн. на картку позичальника (відповідача). (а.с.15).
Таким чином, судом встановлено, що ТОВ «Споживчий центр» свої зобов`язання за кредитним договором виконало належним чином, надавши у розпорядження відповідача погоджену суму грошових коштів у якості кредиту.
У свою чергу, з довідки-розрахунку заборгованості про стан заборгованості за вказаним кредитним договором судом встановлено, що відповідач свої зобов`язання за кредитним договором щодо повернення наданого кредиту, сплати процентів за користування ним не виконав у повному обсязі, внаслідок чого виникла заборгованість у загальному розмірі 7 950 грн., що складається із: основний борг - 3 000 грн., по процентам - 3 150 грн., неустойка - 1 500 грн., по додатковій комісії – 300 грн. (а.с. 17).
Так, згідно вимог ст. 610 ЦК України - порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Частина 1 ст. 612 ЦК України зазначає, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Таким чином, судом встановлено факт порушення відповідачем свого зобов`язання з повернення заборгованості за кредитним договором. Зважаючи на умови кредитування, визначені в кредитному договорі, враховуючи погоджений строк кредитування, тип та розмір процентної ставки і порядок її застосування, суд погоджується з наданим стороною позивача розрахунком заборгованості, в частині нарахування процентів/комісії, вважає його правильним та обґрунтованим.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 , уклавши договір в електронній формі за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором, погодився з умовами, які вважав зручними для себе, та підтвердив умови отримання кредиту, відтак укладення кредитного договору у запропонованій формі відповідало внутрішній волі відповідача, а тому на думку суду, цей правочин відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
Щодо факту укладення кредитного договору, його підписання та отримання кредитних коштів.
З матеріалів справи встановлено, що договір за №23.05.2025-100002676 від 23.05.2025 року містить усі реквізити відповідача, в тому числі паспортні дані, ідентифікаційний код, місце проживання, мобільний номер телефону, рахунку позичальника, а також інформацію щодо умов кредитування, містить електронний підпис із одноразовими ідентифікаторами Е833, який відповідно до вимог чинного законодавства був власноручно введений відповідачем для електронного підпису.
Електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ, який накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа. 
Оскільки кредитний договір укладений шляхом накладення електронного підпису відповідача, який ідентифікує його особу, тому договір вважається укладеним. Поряд з цим, без реєстрації та здійснення входу на веб-сайт товариства за допомогою логіна і пароля особистого кабінету та без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, кредитний договір не був би укладений, що повністю узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 07.10.2020 року у справі за №127/33824/19, від 23.03.2020 року у справі за №404/502/18, від 09.09.2020 року у справі за №732/670/19, від 10.06.2021 року у справі за №234/7159/20, від 12.08.2022 року у справі за №234/7297/20, від 09.02.2023 року у справі за №640/7029/19.
Відповідно до статті 204 ЦК України - правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).
При цьому спірний договір, укладений між відповідачем та ТОВ «Споживчий Центр» в судовому порядку не оскаржувався, не визнавався недійсним, тобто, в силу положень ст. 204 ЦК України діє презумпція правомірності указаного правочину.
Матеріали справи не містять і відповідач не надав суду доказів щодо спростування презумпції правомірності вказаного кредитного договору.
Отже, на підтвердження укладання договору про відкриття кредитної лінії за №23.05.2025-100002676 від 23.05.2025 року про надання споживчого кредиту з ТОВ «Споживчий Центр», позивачем було надано електронний доказ в паперовій формі, який було підписано шляхом зазначення одноразового ідентифікатора Е833, який відповідно до вимог чинного законодавства був власноручно введений відповідачем для електронного підпису, у відповідності до вимог ч. 6 та ч. 8 ст. 11 і ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», свідчить про те, що відповідач ознайомився та погодився з умовами договору, а тому сторони досягли усіх істотних умов щодо суми кредиту, строку, сплати відсотків за користування кредитом та уклали в належній формі договір.
Відтак посилання представника відповідача, на те, що відповідач не підписував вказаного договору є необґрунтованими та безпідставними, оскільки спростовуються наведеними обставинами та дослідженими доказами.
Підписавши договір саме такого змісту, відповідач погодився з його умовами та правилами надання споживчих кредитів, що фактично нівелює усі можливі доводи стосовно невідповідності умов договору вимогам законодавства без його обґрунтування доказами.
Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у постанові від 12.01.2021 року у справі за №524/5556/19. До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд і у постанові від 09.09.2020 року у справі за №732/670/19.
Доводи представника відповідача щодо ненадання позивачем доказів на підтвердження переказу коштів за кредитним договором відхиляються судом, як безпідставні, і спростовуються таким:
Так, із матеріалів справи встановлено, що між сторонами по справі було укладено кредитний договір за №23.05.2025-100002676 від 23.05.2025 року, що підписаний електронним підписом позичальника та якими передбачено передачу коштів в безготівковій формі, шляхом їх зарахування на його банківський рахунок, зазначений відповідачем у кредитному договорі.
На підтвердження указаних обставин ТОВ «Споживчий Центр» надало лист ТОВ «Універсальні Платіжні Рішення» за №1-3012 від 30.12.2025 року, згідно якого ТОВ «Споживичий Центр» здійснив видачу відповідачу коштів за кредитним договором за №23.05.2025-100002676 від 23.05.2025 року в сумі 3 000 грн., дата 23.05.2025 року; № платіжної картки 4149499395130782.
Суд звертає увагу, що відповідачем не надано належних і допустимих доказів того, що відповідні кредитні кошти не були зараховані на його картковий рахунок.
Разом з тим, заперечуючи факт отримання кредитних коштів за вказаним договором, відповідач маючи доступ до свого рахунку, зазначеного в договорі, маючи можливість представити суду виписку по його особовому рахунку в підтвердження відсутності надходження коштів від кредитора на виконання укладеного договору, не надав будь-яких належних доказів для спростування позовних вимог ТОВ «Споживчий Центр».
А відтак, у суду відсутні підстави для сумніву, що відповідачу не було перераховано позивачем визначену умовами договору позику, що підтверджується вищенаведеними доказами та не спростовано відповідачем, який будь-яких претензій щодо невиконання позивачем свого обов`язку по наданню коштів протягом дії договору не заявляв.
Оскільки ТОВ «Споживчий Центр» не є банківською установою, а має статус фінансової установи, яка здійснює господарську діяльність з надання фінансових послуг, зокрема надання кредитів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, без відкриття рахунку, та, відповідно, не може надати первинні банківські документи, тому наданий суду позивачем розрахунок та лист ТОВ «Універсальні Платіжні Рішення» за №1-3012 від 30.12.2025 року суд вважає належними та допустимими доказами заборгованості у справі.
У відповідності до ст. ст. 12, 81 ЦПК України - кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Таким чином, судом встановлено, що відповідач взяті на себе зобов`язання своєчасно та в порядку, передбаченому договором за №23.05.2025-100002676 від 23.05.2025 року, належним чином не виконав та кредитні кошти не повернув, внаслідок чого утворилась заборгованість у розмірі 6 450 грн., що складається із: заборгованості по тілу кредиту в розмірі 3 000 грн., по процентам в розмірі 3 150 грн., по додатковій комісії – 300 грн.
Разом з тим, вимога позивача щодо стягнення з відповідача неустойки у розмірі 1 500 грн. не підлягає задоволенню з огляду на наступне: 
Відповідно до п. 18 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ст. 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення.
Установлено, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24.02.2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Таким чином, у період дії в Україні воєнного стану, неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24.02.2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності.
Відповідно до Указу Президента за №64/2022 від 24.02.2022 року «Про введення воєнного стану в Україні» в Україні запроваджено воєнний стан, який в подальшому неодноразово продовжувався та діє на даний час.
Таким чином, відповідач є таким, що звільнений від відповідальності за прострочення виконання зобов`язань за даним договором під час дії воєнного стану та стягнення з останнього неустойки суперечитиме нормам чинного Законодавства.
Одним з основних принципів цивільного судочинства є змагальність сторін (ст. 12 ЦПК України). Статтею 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
У спірних правовідносинах саме на позивача покладено обов`язок довести суду факт укладення між сторонами кредитного договору або отримання права вимоги за цим договором та прострочення виконання позичальником взятих на себе зобов?язань, а на відповідача - обов`язок спростувати розмір існуючої заборгованості.
Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 81 ЦПК України).
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (Постанови Верховного Суду від 02.10.2018 року у справі за №910/18036/17, від 23.10.2019 року у справі за №917/1307/18, від 18.11.2019 року у справі за №902/761/18, від 04.12.2019 року у справі за №917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 року у справі за №129/1033/13-ц.
Такий підхід також узгоджується і з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 року у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" суд наголошує, що у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом». Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри.
З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд доходить висновку про часткове задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитним договором у розмірі 6 450 грн.
Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України - судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Так, з позовної заяви вбачається, що судові витрата позивача по справі складаються з: витрат на сплату судового збору за подання позовної заяви в сумі 2 662,40 грн. 
Відповідно до ст. 141 ЦПК України - судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Таким чином, оскільки позов задоволено частково, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2 160 грн., виходячи з розрахунку: розмір задоволених позовних вимог 6 450 грн. * 2 662,40 грн. сума сплаченого судового збору / 7 950,00 грн. розмір заявлених позовних вимог = 2 160 грн.
Заперечення представника відповідача щодо відмови у задоволенні вимог позивача про стягнення з відповідача на користь ТОВ «Споживчий центр» витрат на правничу допомогу в сумі 6 000 грн. суд не бере до уваги, оскільки таких вимог позивачем до відповідача не висувалося.
Враховуючи вищевикладене, керуючись положеннями ст. ст. 11, 526, 610, 612, 626, 1046-1056-1, 1077, 1079 ЦК України, ст. ст. 12, 81, 133, 141, 265 ЦПК України, суд, -
ВИРІШИВ:
Позов ТОВ «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором – задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Споживчий центр» суму заборгованості за кредитним договором за №23.05.2025-100002676 від 23.05.2025 року у загальному розмірі 6 450 (шість тисяч чотириста п`ятдесят) грн. 00 коп.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Споживчий центр» судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 2 160 (дві тисячі сто шістдесят) грн. 00 коп.
В задоволенні решти позовних вимог – відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подачі апеляційної скарги.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Повний текс рішення виготовлено 28.05.2026 року.
Позивач: ТОВ «Споживчий центр», адреса місцезнаходження: 01032, м. Київ, вул. Саксаганського, буд. 133-А; код ЄДРПОУ: 37356833.
Відповідач:  ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 .

Головуюча суддя         О.П.Дьоміна