Справа № 490/5971/25
н\п 2/490/526/2026

Центральний районний суд м. Миколаєва

Р І Ш Е Н Н Я 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 травня 2026 року           м. Миколаїв
Центральний районний суд м. Миколаєва у складі:
головуючого судді Шолох Л.М.,
при секретарі Шведюк Д.О.,
за участі позивача ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Виконавчий комітет Миколаївської міської ради, як орган опіки та піклування, служба у справах дітей адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради, про позбавлення батьківських прав, -
В С Т А Н О В И В:
У липні 2025 року до Центрального районного суду м. Миколаєва надійшов позов, у якому ОСОБА_1 просив ухвалити рішення, яким: позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно її сина – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої дитини: сина – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дати звернення до суду і до досягнення дитиною повноліття.  
Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 30.07.2025 року справу прийнято до свого провадження суддею Шолох Л.М. та призначено її до розгляду у порядку загального позовного провадження. Одночасно з цим зобов`язано виконавчий комітет Миколаївської міської ради надати до суду висновок щодо доцільності позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 04.02.2026 року закрито підготовче провадження у справі, та справу призначено до розгляду по суті.
У судове засідання з`явився позивач ОСОБА_1 , який вимоги позову підтримав, просив задовольнити їх в повному обсязі. Від представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору органу опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради до суду надійшла заява, у якій останній зазначає, що підтримує висновок органу опіки та піклування щодо доцільності задоволення позову, який долучено до матеріалів справи. 
Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилась, правом на подання відзиву на позовну заяву не скористалась.
Дослідивши матеріали справи, надавши оцінку доказам, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з огляду на таке.
ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 (1 рік), його батьками зазначено: батько – ОСОБА_1 , мати – ОСОБА_4 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 ).
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та його син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мають зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується відповідними витягами з реєстру територіальної громади.
Відповідно до рішення Центрального районного суду м. Миколаєва №490/2043/25 від 24.06.2025 року шлюб, який було зареєстровано 26.07.2024 року, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - розірвано.
Службою у справах дітей Адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради 03.04.2025 року сформовано повідомлення №272/07-01-18 про те, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебував у філії КНП МОР 6 (шість) місяців. За рішенням комісії з питань захисту прав дитини від 27.03.2025 року ОСОБА_3 було рекомендовано передати батькові ОСОБА_1 . Матір дитини ОСОБА_6 , не приймає участі у вихованні, не цікавиться дитиною, веде аморальний спосіб життя, не має постійного місця проживання.
З висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради №25010/02.02.01-22/06/14/25 від 23.09.2025 року вбачається, що орган опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради, вважає доцільним позбавити батьківських прав ОСОБА_2 , відносно її сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
У цьому висновку також зазначено, що під час перебування ОСОБА_3 в КНП «Миколаївська обласна дитяча клінічна лікарня» матір не приймала жодних заходів для зміни способу життя та повернення дитини, тому за рішенням комісії з питань захисту прав дитини від 27.03.20215 року малолітнього ОСОБА_7 було рекомендовано передати батьку. 
З 28.03.20258 року малолітній ОСОБА_7 проживає з батьком за адресою: АДРЕСА_1 , де створені належні умови. Згідно акту умов проживання від 29.08.2025 року встановлено, що батько зробив косметичний ремонт в кімнаті, створені належні умови для проживання малолітнього сина. Дитина має достатньо кількість речей, які відповідають віку та сезону, іграшки, які відповідають віку.
Згідно характеристики на ОСОБА_1 з МРУП ГУНП в Миколаївській області за місцем проживання характеризується посередньо. В зловживанні спиртними напоями та наркотичних речовин помічений не був, громадський порядок не порушує, скарг від сусідів не надходило. До адміністративної та кримінальної відповідальності не притягувався.
Згідно характеристики на ОСОБА_2 з МРУП ГУНП в Миколаївській області за місцем проживання характеризується незадовільно. За адресою реєстрації не проживає, її місце знаходження невідоме. Зі слів сусідів ОСОБА_2 вела аморальний спосіб життя, змінюючи чоловіків та не приділяючи належної уваги дитині. Окрім цього у висновку органом опіки та піклування зазначено, що для з`ясування долі дитини матір жодного разу не звернулась до служби. 
Вирішуючи питання про обґрунтованість позовних вимог суд зазначає таке.
Згідно зі статями 18, 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, чинної для України з 27 вересня 1991 року (далі – Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання та розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального та соціального розвитку дитини.
У частині першій статті 3 Конвенції визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.
Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Статтею 27 Конвенції, передбачено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Держави-учасниці відповідно до національних умов і в межах своїх можливостей вживають необхідних заходів щодо надання допомоги батькам та іншим особам, які виховують дітей, у здійсненні цього права і у випадку необхідності надають матеріальну допомогу і підтримують програми, особливо щодо забезпечення дитини харчуванням, одягом і житлом.
Відповідно до частини 3 статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Згідно зі статтею 5 Сімейного кодексу України (далі - СК України) держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї. Держава створює людині умови для материнства та батьківства, забезпечує охорону прав матері та батька, матеріально й морально заохочує, підтримує материнство та батьківство. Держава забезпечує пріоритет сімейного виховання дитини.
Статтею 7 СК України передбачено, що жінка та чоловік мають рівні права та обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.
Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.
Батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини (частина 1 статті 151 СК України).
Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь в її вихованні та має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь в її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини (стаття 153, частини 1-3 статті 157 СК України).
Відповідно до частин 1, 2 статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Аналогічні положення щодо виховання дітей та спілкування з їх батьками містяться у розділах 8, 11, 12, 15 Закону України «Про охорону дитинства».
У своєму рішенні від 07 грудня 2006 року у справі HUNT v. UKRAINE, № 31111/04 (§54) Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ) зазначив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі Olsson v. Sweden (N 2), від 27 листопада 1992 року, Серія A, N 250, ст. 35-36, п. 900), і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції ( 995_004 ) не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (див. рішення у справі Johansen v. Norway від 07 серпня 1996 року, п. 78). 
У §100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі MAMCHUR v. UKRAINE, №10383/09 вказано на те, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (див. рішення у справі Йохансен, зазначеній вище, п. 78; рішення у справі «Кірнс проти Франції» (Kearns v. France), заява № 35991/04, п. 79, від 10 січня 2008 року; та у справі Р. І Х., зазначеній вище, пп. 73 та 81). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. 
Сімейним кодексом України визначено вичерпний перелік підстав для позбавлення батьків батьківських прав щодо дітей.
Відповідно до частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини й протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.
У пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Пунктом 15 Постанови Пленуму Верховного суду України № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
Суд зазначає, що при вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьком/матір`ю обов`язків по вихованню, а також встановити, що батько/мати ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжують не виконувати свої батьківські обов`язки. Позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними.
В судовому засідання свідок ОСОБА_8 повідомила суду, що ОСОБА_2 покинула дитину у двохмісячному віці, позивач для дитини створив необхідні житлові умови. Свідок як волонтер допомагала ОСОБА_1 у догляді за малолітній сином, придбавала необхідні речі, облаштувала місце проживання для дитини. Мати дитини у телефонному режимі погрожувала їй, дитиною не опікувалася. 
Під час розгляду даної справи судом встановлено та підтверджується наявними у справі доказами, що відповідач ОСОБА_2 тривалий час не бере участі в утриманні та вихованні своєї дитини. Поведінка ОСОБА_2 свідчить про самоусунення матері від виконання батьківських обов`язків стосовно сина ОСОБА_7 .
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що відповідач протягом тривалого часу свідомо, ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків стосовно сина ОСОБА_7 01 травня 2024 року, що з огляду на приписи пунктів 2 частини 1 статті 164 СК України є підставою для позбавлення батьківських прав. 
Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.
Таким чином, суд, оцінивши відповідно до вимог частини першої статті 81 ЦПК України надані докази, вивчивши матеріали справи, вважає доведеним той факт, що відповідач ОСОБА_2 не піклується про свою дитину - ОСОБА_7 , свідомо ухиляється від своїх обов`язків по його вихованню, не бажає змінити свою поведінку на краще, а тому підлягає позбавленню батьківських прав. Позбавлення її батьківських прав буде відповідати інтересам ОСОБА_7 .
За такого, суд дійшов висновку, що позовні вимоги щодо позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно її дитини – ОСОБА_5 обґрунтовані, а тому підлягають задоволенню.
Що стосується вимоги позивача про стягнення аліментів з відповідача ОСОБА_2 то слід зазначити таке.
У відповідності до ст.150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про стан здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Згідно ч.2 ст.166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. Одночасно з позбавленням батьківських прав суд може на вимогу позивача або за власною ініціативою вирішити питання про стягнення аліментів на дитину.
У відповідності до ст.180 СК України обидва батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Згідно зі ст. 182, ч.1 ст.183 СК України частка заробітку (доходу), яка стягується як аліменти на дитину, визначається судом з врахуванням стану здоров`я та матеріального становища дитини і платника аліментів, наявності у платника інших дітей та непрацездатних осіб, а також інших обставин, що мають істотне значення.
Зважаючи на те, що згідно ч. 2 ст.166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини з відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню аліменти на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини усіх видів його заробітку, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову до суду і до досягнення дитиною повноліття.
За такого, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно її дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та стягнення з неї на користь позивача аліментів на утримання дитини обґрунтовані, а тому підлягають задоволенню у повному обсязі.
Відповідно зі статті 141 ЦПК України, стягнути з відповідача на користь позивача суму сплаченого судового збору у розмірі 1 211 грн 20 коп. за подання позовної заяви про позбавлення батьківських прав, а також на користь держави судовий збір у розмірі 1 211 грн 20 коп. за подання позовної заяви про стягнення аліментів.
Керуючись статтями 12, 13, 79-81, 141, 259-265, 263-265, 273 ЦПК України, суд –

У Х В А Л И В:
Позов задовольнити повністю.
Позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , батьківських прав відносно її сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_3 , аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 25 липня 2025 року і до досягнення дитиною повноліття.  
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_3 , судовий збір у розмірі 1 211 грн 20 коп. за подання до суду позовної заяви про позбавлення батьківських прав.
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , на користь держави судовий збір у розмірі 1 211 грн 20 коп. за подання до суду позовної заяви про стягнення аліментів.
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Миколаївського Апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. 
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя            Л.М. Шолох