ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

29 червня 2026 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 739/461/26
Головуючий у першій інстанції – Чепурко В. В.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1570/26

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ
головуючого-судді Разгуляєвої О. В.,
суддів Висоцької Н. В., Любчика О. В.,
учасники справи: позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал»,
відповідач ОСОБА_1 ,
розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» на рішення Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 19 травня 2026 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
У С Т А Н О В И В:
У березні 2026 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» (далі – ТОВ «ФК «Кредит-Капітал») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позовні вимоги обгрунтовані тим, що 11.09.2020 між ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 2909379 в електронній формі, згідно з яким відповідачка отримала кредит в розмірі 5 000,00 грн, строком на 15 днів, який підписанипй відповідачем шляхом використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Сам договір після його укладення був розміщений в особистому кабінеті відповідачки, при цьому останній були перераховані кошти згідно пункту 2.1 договору на її платіжну картку.
Позивач вказував, що кошти були перераховані згідно п. 2.1 Договору на її платіжну картку, які відповідач зобов`язалася повернути, сплатити відповідні платежі за користування кредитними коштами та виконати інші зобов`язання у повному обсязі на умовах та в строки/терміни, що визначені Договором. 
Як зазначав позивач, Товариство свої зобов`язання за кредитним договором виконало в повному обсязі, а саме надало відповідачу грошові кошти в обсязі та у строк визначеними умовами кредитного договору, проте відповідач не виконала належним чином умови кредитного договору.
Також за доводами позову, 21.04.2021 між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» був укладений договір відступлення прав вимоги № ККАУ-21042021, за умовами якого право вимоги до ОСОБА_1 перейшло ТОВ «ФК «Кредит-Капітал». Позивач звертався до відповідача з досудовою вимогою, яка залишена без реагування.
У позові ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» просило стягнути з ОСОБА_1 стягнути заборгованість за кредитним договором № 2909379 від 11.09.2020 в загальному розмірі 11 875,00 грн, судові витрати в розмірі 2 662,40 грн та витрати на правничу допомогу – 8000,00 грн. 
Рішенням Новгоро-Сіверського районного суду від 19.05.2026 позов ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 . На користь ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» заборгованість за договором про наданя фінансового кредиту № 2909379 від 11.09.2020 у розмірі 1 615,00 грн.
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судового збору.
Враховуючи положення ст. 513, 1048, 1049, 1050, 1054 ЦК України, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, оскільки відповідач своїх зобов`язань за кредитним договором не виконала, у зв`язку з чим утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню в межах строку кредитування з урахуванням часткового погашення заборгованості.
Також за висновком суду, оскільки позивачем не надано доказів оплати за Договором про надання правової (правничої) допомоги в розмірі 8 000,00 грн, тому відсутні підстави для стягнення з ОСОБА_1 таких витрат.
Не погодившись з вказаним рішенням суду, представник ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» - адвокат Усенко М.І. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Новогород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 19.05.2026 щодо часткового задоволення позовних вимог і прийняти постанову про задоволення позову про стягнення заборгованості за кредитним договором № 2909379 від 11.09.2020 в повному обсязі, а також стягнути сплачений судовий збір та витрати на правову допомогу у суді першої інстанції та сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги.
За доводами апеляційної скарги при ухваленні рішення судом першої інстанції неповно з`ясовані обставин, які мають значення для справи, а також з з порушенням норм матеріального права, у зв`язку з чим підлягає скасуванню.
В обгрунтування доводів скарги заявник посилається, що кредитний договір № 2909379 укладено в електронній формі з використанням електронного підпису через одноразовий ідентифікатор, що відповідає положенням ч.12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію».
Вказує, що зі змісту кредитного договору вбачається, що в ньому визначені основні істотні умови, характерні для такого виду договору, зазначено суму кредиту, дату його видачі, строк надання коштів, розмір процентів, умови кредитування та попрядок пролонгації договору.
Зокрема зазначає, що відповідно до п. 4.1. кредитного договору, строк кредиту може бути продовжено на кількість днів, зазначено в п.1.4. Договору, якщо між Сторонами буде досягнута домовленість про таке продовження у порядку, визначеному п. 4.2.-4.5 Договору, а оскільки відповідачем 29.09.2020 було в рахунок погашення кредиту 1 710,00 грн, 13.11.2020 - 2 000,00 грн та 06.01.2021 - 1 100,00 грн, тому, на думку заявника, такі дії позичальника відповідають погодженому сторонами механізму зміни строку виконання зобов`язання.
Також заявник посилається, що 29.09.2020 відповідачем внесено суму, що відповідає нарахованим за період відсотками, тому Товариство відповідно до п. 4.3 Договору продовжило строк користування позикою ще на 15 днів, тобто 29.09.2020 по 14.10.2020, а наступні платежі були враховані на оплату процентів за кредитом, що передбачено п. 6.3 Договору. 
Як стверджує заявник, оскільки Відповідачем не було повернено кошти у строк кредитування, з урахуванням пролонгації, а нової пролонгації не здійснювалося, відтак ТОВ «Авентус Україна» здійснювало нарахування процентів ще впродовж 90 днів, тобто до 12.01.2021, що відповідало пункту 3.1 кредитного договору, у зв`язку з цим утворилася заборгованість за процентами у сумі 6 875,00 грн.
За доводами скарги, кредитний договір №2909379 від 11.09.2020 підписаний сторонами, які мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, що свідчить про досягнення згоди з усіх істотних умов договору. Умови договору викладено чітко та з повною інформацією стосовно умов кредитування, з якими відповідач погодився, підписавши договір, і додаткових заперечень щодо цих умов він не заявляв.
В обгрунтування зазначених доводів заявник посилається на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 05.04.2023 у справі № 910/4518/16, Верховного Суду, викладені у постановах від 10.09.2019 у справі № 916/2403/18, від 09.11.2018 у справі № 911/3685/17.
Крім того, заявник не погоджується з висновком суду першої інстанції в частині відмови в стягненні витрати на правову допомогу та вважає такий висновок необґрунтованим, оскільки згідно установленої практики Верховного Суду до понесених стороною витрат на професійну правову допомогу відносяться як витрати, які оплачені стороною/третьою особою до моменту заявлення вимоги про їх відшкодування так і ті, які будуть оплачені нею в майбутньому, якщо це відповідає умовам договору.
На виконання вимог ст. 361 ЦПК України учасникам справи було надіслано копії апеляційних скарг та додані до них матеріали справи, проте відзив на апеляційну скаргу до суду ОСОБА_1 подано не було.
Згідно з ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції. 
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Вислухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, враховуючи наступне.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Пунктом 4 частини 1 статті 376 ЦПК України передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміні судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Судом встановлено, що 11.09.2020 між ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 укладено договір про надання фінансового кредиту №2909379, за умовами якого ТОВ «Авентус Україна» надало відповідачу на строк 15 днів кредит у розмірі 5 000,00 грн (а.с. 6-9).
Вказаний договір був підписаний ОСОБА_1 за допомогою електронного підпису, шляхом використання одноразового ідентифікатора С348133 (а.с. 8 зворот) та шляхом обміну електронними повідомленнями відповідно до положень ст. 3, 11, 12 Закону України «Про електронну комерцію», статтями 6, 7, 12 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг».
За умовами укладеного кредитного договору сторонами погоджено стандартну процентну ставку у розмірі 1,9% на день протягом решти періоду тривалістю 15 днів (п. 1.4-1.5.2). 
Розділом 4 договору передбачено, що строк кредиту може бути продовжено на кількість днів, визначену пунктом 1.4 договору, тобто на 15 днів, якщо між сторонами буде досягнуто відповідної домовленості у порядку, визначеному пунктами 4.2-4.5 договору, для цього споживач подає пропозицію (оферту) щодо продовження строку користування кредитом, шляхом здійснення платежу на користь товариства у розмірі не менше суми нарахованих та несплачених процентів, а товариство має надати відповідь протягом 24 годин з моменту вчинення вказаних дій, тобто сплати процентів.
Судом також встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 протягом строку дії кредитного договору, тобто протягом 15 днів з дня отримання кредиту, жодних платежів на погашення заборгованості за кредитним договором не здійснювала, перше погашення заборгованості здійснено 29.09.2020 і жодних відповідей про продовження строку дії кредитного договору ТОВ «Авентус Україна» відповідачу не направляла. 
Також сторонами погоджено та підписано Графік платежів до договору про надання фінансового кредиту № 2909379, згідно якого відповідач зобов`язалася здійснити погашення заборгованості за кредитним договором та процентами за користування кредитом згідно графіку платежів, тобто до 26 вересня 2020 року (а.с. 9).
Згідно повідомленням платіжного сервісу ТОВ «ФК «ВЕЙ ФОР ПЕЙ» ТОВ «Авентус Україна» перерахувало 11.09.2020 на ккартковий рахунок відповідача грошові кошти у розмірі 5 000,00 грн (а.с. 18), що також підтверджується відомостями про рух коштів по картковому рахунку відповідача, наданими АТ «Райффайзен Банк» (а.с. 56-57).
За матеріалами справи, а саме розрахунку заборгованості, складеного ТОВ «Авентус Україна», у відповідача наявна заборгованість за кредитним договором у розмірі 11 875,00 грн, з яких: 5 000,00 грн - заборгованість за тілом кредиту та 6 875,00 грн - заборгованість за процентами (а.с. 19-23).
Крім того, як убачається з матеріалів справи, 21.04.2021 між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» укладено Договір відступлення прав вимоги №ККАУ-21042021, за умовами якого та згідно витягу з реєстру боржників від 21.04.2021 до позивача перейшло право грошової вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором №2909379 від 11.09.2020 (а.с. 24-29).
Досудовою вимогою від 12.03.2026, яка направлена на адресу ОСОБА_1 , останню було повідомлено про відступлення права вимоги за кредитним договором № 2909379 від 11.09.2020 та запропоновано сплатити заборгованість за кредитом на банківські реквізити ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» та вказано, що у разі невиконання зобов`язань щодо погашення заборгованості ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» буде змушене звернутися до суду (а.с.30).
Задовольняючи частково позовні вимоги ТОВ «ФК «Кредит-Капітал», суд, враховуючи положення ст. 513, 1048, 1049, 1050, 1054 ЦК України, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, оскільки відповідач своїх зобов`язань за кредитним договором не виконала, у зв`язку з чим утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню в межах строку кредитування з урахуванням часткового погашення заборгованості.
Також за висновком суду, оскільки позивачем не надано доказів оплати за Договором про надання правової (правничої) допомоги у розмірі 8 000,00 грн, тому відсутні підстави для стягнення з ОСОБА_1 таких витрат.
За доводами скарги, рішення суду першої інстанції в частині задоволених вимог на суму 1 615,00 грн учасниками справи не оскаржується, та, відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, в апеляційному порядку не переглядається.
Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 03.10.2018 у справі № 186/1743/15-ц, яка, зокрема зазначає, у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.
Таким чином, апеляційний суд переглядає рішення суду лише в частині відмовлених позовних вимог про стягнення заборгованості у розмірі 10 260,00 грн та в частині відмови в стягненні витрат на правову допомогу.
Проте, повністю з таким висновком суду першої інстанції в оскаржуваній частині, апеляційний суд погодитись не може, враховуючи наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Статтею 205 ЦК України встановлено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.
Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). 
Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.
За нормою ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України).
Відповідно до ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Частиною 1 ст. 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».
У статті 3 Закону визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
За змістом частин 3, 4, 6 статті 11 Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
Відповідно до частини 12 статті 11 Закону електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
Статтею 12 Закону визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Із системного аналізу положень вище вказаного законодавства вбачається, що з урахуванням особливостей договору щодо виконання якого виник спір між сторонами, його укладання в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему позивача можливе за допомогою електронного цифрового підпису відповідача лише за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами цього правочину.
В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Аналогічні правові висновки зроблені Верховним Судом у постановах від 14 червня 2022 року в справі № 757/40395/20 (провадження № 61-16059св21), від 20 червня 2022 року в справі № 757/40396/20 (провадження № 61-850св22), від 4 грудня 2023 року в справі № 212/10457/21 (провадження 61-6066св23).
Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі "логін-пароль", або смс-коду, надісланого на телефон або іншим способом.
При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет магазину) вказує особа, яка створила замовлення.
Така правова позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 12 січня 2021 року в справі № 524/5556/19.
Крім того, Верховний Суд у постанові від 07 жовтня 2020 року в справі № 127/33824/19 зазначив, що без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір не був би укладений.
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції з дотриманням норм матеріального права, які підлягають застосуванню, у повному обсязі дослідив наявні у справі докази, внаслідок чого дійшов обгрунтованого висновку про наявність підстав для часткового стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором.
Перевіряючи аргументи скарги, апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_1 був укладений Договір № 2909379 про надання фінансового кредиту від 11.09.2020, який підписаний відповідачем шляхом використання електронного підпису з одноразовим ідентифікатором, що відповідає вимогам ЦК України та Закону України «Про електронну комерцію». 
Так, згідно Договору № 2909379 про надання фінансового кредиту від 11.09.2020 він підписаний відповідачем електронним підписом одноразовим ідентифікатором - С348133 (а.с. 8 зворот).
У вказаному договорі сторонами погоджено основні істотні умови, характерні для такого виду договорів, зазначено суму кредиту, дату його видачі, строк надання коштів, розмір процентів, умови кредитування.
Кредитний договір є дійсним, у судовому порядку не оскаржувався відповідачем. ОСОБА_1 не надано ні суду першої, ні апеляційної інстанції належних і допустимих доказів на спростування факту укладення договору № 2909379 про надання фінансового кредиту від 11.09.2020. Крім того, під час розгляду справи судом першої інстанції в судовому засіданні відповідач не заперечувала проти отримання нею кредиту та користування кредитними коштами.
Факт отримання та використання відповідачем кредитних коштів підтверджується наявною в матеріалах справи випискою за кредитним договором, яка була надана суду першої інстанції на виконання ухвали, з якої убачається, що відповідач користувалась кредитними коштами, наданими банком за договором, у власних потребах, частково вносив кошти на погашення заборгованості за кредитом (а.с. 57).
За вказаних обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що належними та допустимими доказами у справі підтверджено укладення між ОСОБА_1 та ТОВ «Авентус Україна» договору № 2909379 про надання споживчого кредиту від 11.09.2020 із дотриманням вимог статті 12 Закону України «Про електронну комерцію».
Приписами ч. 2 ст. 43 ЦПК України встановлено, що учасники справи, крім іншого, зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи та подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.
Відповідно до положень ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
За правилами ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. 
Частиною 1 ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Згідно з частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до частини першої статті 510 ЦК України сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор.
Відповідно до положень ст. 512, 514 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно зі ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ч.1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога) (ч. 1 ст. 1078 ЦК України).
Згідно з ч.1 ст.1082 ЦК України боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж.
У постанові Верховного Суду від 07.02.2018 року у справі №2-2035/11 викладено висновок, що тлумачення статті 516, частини другої статті 517 ЦК України свідчить, що боржник, який не отримав повідомлення про відступлення права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення боргу, а лише має право на сплату боргу первісному кредитору і таке виконання є належним.
Аналогічний висновок зроблено Верховним Судом у постанові від 23.02.2022 року у справі №761/1543/20, від 23.02.2022, у постанові від 19.01.2022 року у справі №639/86/17, у постанові від 14.07.2021 у справі №554/8549/15-ц.
Права кредитора у зобов`язанні переходять до іншої особи (набувача, нового кредитора), якщо договір відступлення права вимоги з такою особою укладений саме кредитором. Отже, якщо такий договір був укладений особою, яка не володіє правом вимоги з будь-яких причин (наприклад, якщо право вимоги було раніше відступлене третій особі або якщо права вимоги не існує взагалі, зокрема у зв`язку з припиненням зобов`язання виконанням), тобто якщо ця особа не є кредитором, то права кредитора в зобов`язанні не переходять до набувача (п.132 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2022 у справі № 910/12525/20, п.90 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.08.2023 у справі № 910/19199/21).
З наведених норм вбачається, що права вимоги (майнові права) можуть бути відступлені (продані) лише за існуючим зобов`язанням; первісний кредитор може відступити (продати) тільки ті права вимоги (майнові права), які дійсно існують та йому належать; відступлення (продаж) прав вимоги (майнових прав) здійснюється виключно в межах того обсягу прав, який має в такому зобов`язанні кредитор.
Верховний Суд у постанові від 02 листопада 2021 року у справі №905/306/17 зробив висновок про те, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія, як заінтересована сторона, повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором.
Межі обсягу прав, що переходять до нового кредитора, можуть встановлюватися законом і договором, на підставі якого здійснюється перехід права. Обсяг і зміст прав, які переходять до нового кредитора, є істотними умовами цього договору.
Із матеріалів справи вбачається, що ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» надало належні та допустимі докази на підтвердження переходу до нього права вимоги за договором про надання кредиту до ОСОБА_1 , а саме:
- договір відступлення права вимоги № ККАУ-21042021 від 21.04.2021, укладений між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» (а.с. 24-28);
- витяг з реєстру боржників до Договору відступлення права вимоги № ККАУ-21042021 від 21.04.2021 (а.с. 28 зворот);
- акт приймання-передачі Реєстру боржників від 21.04.2026 до Договору відступлення права вимоги № ККАУ-21042021 від 21.04.2021 (а.с. 29);
- платіжну інструкцію (безготівковий переказ в національній валюті) № 29846 від 21.04.2021, за якою ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» сплатило ТОВ «Авентус Україна» плату за відступлення права вимоги згідно з Договором відступлення права вимоги № ККАУ-21042021 від 21.04.2021 (а.с. 29 зворот).
Апеляційний суд також враховує, що ОСОБА_1 не зверталась із письмовою заявою про припинення дії договору ні до первісного кредитора, ні до його правонаступника.
Отже, ТОВ «ФК «Кредит-Капітал», як новий кредитор, набуло право вимоги до ОСОБА_1 за договором про надання кредиту.
Щодо доводів апеляційної скарги про не стягнення заборгованості частини відсотків за договором № 2909379 про надання фінансового кредиту від 11.09.2020, апеляційний суд зазначає наступне.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін, проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
У кредитному договорі сторони обумовили, що розмір процентів за користування кредитом за зниженою процентною ставкою становить 1.90% в день, за стандартною процентною ставкою 1,90%; строк кредиту становить 15 календарних днів.
Як правильно зазначив суд першої інстанції, матеріали справи не містять належних доказів, що строк користування відповідачем кредитом продовжувався. Також, матеріали справи не містять належних доказів, що до вказаного договору укладалися додаткові угоди, згідно з якими б продовжувався строк користування відповідачем кредитом.
Із розрахунку заборгованості, наданого ТОВ «ФК «Кредит-Капітал», слідує, що проценти за користування кредитом у сумі 11 685,00 грн нараховані відповідачу ТОВ «Авентус» за період з 11.09.2020 по 12.01.2021, тобто поза межами строку кредитування, визначеного вказаним договором.
Так, з 27.09.2020 по 12.01.2021 проценти нараховувалися за ставкою, що становить 1,90% та були погашені ОСОБА_1 29.09.2020 у сумі 1710,00 грн. З 13.01.2021 по 20.04.2021 проценти не нараховувались.
Крім того, за матеріалами справи, з 29.09.2026 по 06.01.2021 ОСОБА_1 було сплачено в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором 29.09.2020 – 1 710,00 грн, 13.11.2020 – 2 000,00 грн та 06.01.2021 – 1 100,00 грн, загалом 4 810,00 грн, що підтверджується наявним в матеріалах справи розрахунком заборгованості (а.с. 19-23).
У постанові від 05.04.2023 у справі №910/4518/16 Велика Палата Верховного Суду уточнила власний висновок, зроблений у постанови від 18.01.2022 у справі №910/17048/17, про те, що з огляду на умови кредитного договору нарахування процентів за користування кредитом припиняється у день фактичного повернення кредиту незалежно від закінчення строку дії кредитних договорів таким: у разі порушення виконання зобов`язання щодо повернення кредиту за період після прострочення виконання нараховуються не проценти за «користування кредитом» (стаття 1048 ЦК України), а проценти за порушення грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України) у розмірі, визначеному законом або договором.
Очікування кредитодавця, що позичальник повинен сплачувати проценти за «користування кредитом» поза межами строку, на який надається такий кредит (тобто поза межами існування для позичальника можливості правомірно не сплачувати кредитору борг), виходять за межі взаємних прав та обов`язків сторін, що виникають на підставі кредитного договору, а отже, такі очікування не можуть вважатись легітимними.
Невиконання зобов`язання з повернення кредиту не може бути підставою для отримання позичальником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, а отже і для виникнення зобов`язання зі сплати процентів відповідно до статті 1048 Цивільного кодексу України.
За таких обставин, надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до статті 1048 Цивільного кодексу України поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушить баланс інтересів сторін, оскільки на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондує жодному праву кредитодавця.
Отже, припис абзацу другого частини першої статті 1048 Цивільного кодексу України про щомісячну виплату процентів до дня повернення кредиту/позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 Цивільного кодексу України.
Вказаних вище висновків Велика Палата Верховного Суду також дійшла в постановах від 28.03.2018 у справі №444/9519/12 (пункти 53, 54) та від 04.02.2020 в справі №912/1120/16 (пункт 6.19).
Регулятивні відносини між сторонами кредитного договору обмежені, зокрема, часовими межами, в яких позичальник отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг (строком кредитування та визначеними у його межах періодичними платежами). Однак, якщо позичальник порушує зобов`язання з повернення кредиту, в цій частині між ним та кредитодавцем регулятивні відносини трансформуються в охоронні. Інакше кажучи, оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 Цивільного кодексу України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16 (пункт 6.28)).
Окрім цього, у сформульованих правових висновках Велика Палата Верховного Суду зауважує, що надання кредитору можливості одночасного стягнення як процентів за «користування кредитом», так і процентів як міри відповідальності, може призводити до незацікавленості кредитора як у вчиненні активних дій щодо повернення боргу, так і у якнайшвидшому виконанні боржником зобов`язань за кредитним договором, оскільки після спливу строку кредитування грошове зобов`язання боржника перед кредитором зростає навіть швидше, ніж зростало протягом строку кредитування.
Тобто, фактично кредитор продовжує строк кредитування на власний розсуд на ще вигідніших для себе умовах, маючи при цьому можливість в будь-який момент вчинити дії, спрямовані на стягнення боргу з боржника.
Несправедливість цього підходу стає особливо очевидною у випадках, коли ринковий розмір процентів за «користування кредитом» за час після укладення кредитного договору істотно знизився. У таких випадках кредитор стає навіть більше зацікавлений у невиконанні договору, ніж у задоволенні своїх вимог. За такого підходу кредитор може продовжувати нарахування процентів за «користування кредитом» (який при цьому навіть не надавався на новий строк) у розмірі, якого вже не існує на ринку. Цим самим створюються штучні передумови для банкрутства підприємств та збільшення кількості фізичних осіб, які не мають надії повернутися до нормального життя інакше, як через банкрутство, що негативно відбивається на економіці та підвищує соціальну напруженість.
Такий підхід вочевидь не відповідає балансу інтересів сторін кредитного договору та призводить до того, що кредитор не використовує ефективні способи захисту своїх прав (звернення стягнення на заставне майно боржника, стягнення боргу з поручителя тощо) одразу після порушення боржником умов договору.
Натомість Велика Палата Верховного Суду вважає, що у цивільних та господарських відносинах, які регулює глава 71 Цивільного кодексу України, важливо дотримати баланс інтересів позичальника та позикодавця в межах кредитних відносин. Принципи справедливості, добросовісності та розумності передбачають, зокрема, обов`язок особи враховувати потреби інших осіб у цивільному обороті, проявляти розумну дбайливість і добросовісно вести переговори (пункт 6.20 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 910/719/19).
Враховуючи вищевикладене помилковим є посилання заявника на можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування.
Таким чином, як правильно зазначив суд першої інстанції, належних доказів про продовження кредитного договору матеріали справи не містять, а тому нарахування процентів після спливу цих строків є безпідставним і з відповідача вони стягненню не підлягають.
Не є підставою доля скасування рішення суду першої інстанції доводи апеляційної скарги про те, відповідач сплачуючи заборгованість за кредитним договором 29.09.2020 відповідно до умов Договору підтвердила продовження строку користування кредитом відповідно до положень п. 4.3. кредитного договору 
Так, п. 4.2., 4.3. Договору передбачено, що споживач, у випадку якщо заборгованість за кредитом складає не менше 400 грн (включно) може ініціювати продовження строку користування кредитом, відповідно до п. 4.3. Договору. Пропозиція (оферта) споживача щодо продовження строку користування кредитом вчиняється шляхом здійснення платежу на користь товариства у розмірі не менше суми нарахованих та несплачених на дату платежу процентів, відповідь на яку товариство може надати протягом 24 годин з моменту вчинення вказаних дій споживачем.
Проте, відповідно до п. 4.4 Договору товариство має право, але не обов`язок протягом строку для відповіді акцептувати пропозицію (оферту) споживача про продовження строку користування кредитом шляхом направлення споживачу текстового повідомлення про погодження нового строку кредиту (із зазначенням нової дати повернення) на номер мобільного телефону та/або адресу електронної пошти, повідомлені споживачем товариству в особистому кабінеті/зазначені в договорі.
А згідно із п. 4.5. Договору у випадку акцептування товариством пропозиції (оферти) споживача про продовження строку кредиту, новий строк кредиту розраховується з наступного дня, що слідує за днем вчинення споживачем дій, зазначених в пункті 4.3 цього пункту договору, та нова дата повернення кредиту відображається в особистому кабінеті.
Разом з тим, жодних доказів направлення ОСОБА_1 повідомлення про погодження нового строку кредиту (із зазначенням нової дати повернення) та доказів погодження відповідачем нового строку користування кредитом чи доказів, що до вказаного договору укладалися додаткові угоди, згідно з якими б продовжувався строк користування відповідачем кредитом, матеріали справи не містять.
Таким чином, твердження заявника про те, що внесення платежу відповідачем можна вважати як дії щодо визнання боргу та погодження з умовами кредитного договору, є необґрунтованими.
Посилання на висновки Верховного Суду як таке із вказівкою про неоднакове застосування норм права у різних справах, хоч і у подібних правовідносинах, але з різними встановленими обставинами, не має правового значення для справи, яка є предметом перегляду, та не свідчить про різне застосування чи тлумачення норм права.
Апеляційний суд враховує, що Верховний Суд висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами.
Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за тілом кредиту у сумі 190,00 грн (5 000,00 грн – 4 810,00 грн) та заборгованість за процентами у сумі 1 425,00 грн ( 5 000,00 грн х 1,9% х 15 нів), за вирахуванням грошових коштів, які були сплачені відповідачем на погашення заборгованості за кредитом після закінчення строку кредитування.
Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для скасування рішення суду, оскільки зводяться до власного тлумачення позивачем норм законодавства, які регулюють дані правовідносини, та необхідності переоцінки доказів.
З огляду на викладене, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції в частині часткового задоволення вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором, оскільки судом повно з`ясовані фактичні обставини справи, які мають істотне значення для справи в межах наданих сторонами доказів, правильно визначені правовідносини, що склалися між сторонами, вірно застосовані норми матеріального права не допущено порушення норм процесуального права, які б могли бути підставою до скасування рішення суду першої інстанції мотивів, викладених в апеляційній скарзі в цій частині.
Разом з тим, дійшовши правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» про стягнення заборгованості за кредитним договором, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову в стягненні на користь ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» витрати на правову допомогу, враховуючи наступне.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України).
Частиною 2 ст. 137 ЦПК України встановлено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Частинами 2, 3, 8 статті 141 ЦПК України визначено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
Згідно з частиною восьмою статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Отже, для відшкодування витрат на професійну правову допомогу, учасник справи зобов`язаний надати суду докази понесення таких витрат до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву та подала попередній розрахунок таких витрат.
Водночас суд, вирішуючи питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, зобов`язаний врахувати подані стороною у строк, визначений частиною восьмою статті 141 ЦПК України, докази, надати їм належну оцінку і лише після цього прийняти відповідне судове рішення з цього питання.
Вказані висновки узгоджуються із позицією Великої Палати Верховного Суду щодо порядку стягнення витрат на правову допомогу, викладеною у постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15.
Як вбачається з матеріалів справи, представник ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» - адвокат Усенко М. І. у позові просив стягнути на користь з ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» витрати за надання професійної правничої (правової) допомоги у суді першої інстанції у розмірі 8 000,00 грн та додав відповідні докази понесення вказаних витрат.
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та таке ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування.
Такий правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16.
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо), які подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
При цьому витрати на професійну правничу допомогу в разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч. 2 137, ч. 8 ст. 141 ЦПК України).
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19, додатковій постанові Верховного Суду від 28.05.2021 у справі №727/463/19, від 20.09.2023 у справі №753/7936/22, від 31.10.2024 у справі №242/3831/19, постановах Верховного Суду від 02.12.2020 у справі №317/1209/19, від 03.02.2021 у справі № 554/2586/16-ц, від 17.02.2021 у справі №753/1203/18, від 02.06.2022 у справі №15/8/203/20.
Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту визначає гонорар.
Частинами першою та другою статті 30 Закону встановлено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
З аналізу зазначеної норми слідує, що гонорар може встановлюватися у формі: фіксованого розміру; погодинної оплати.
Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку.
Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу.
Згідно зі статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09 червня 2017 року гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.
Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору
Згідно з частиною першою статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.
Аналогічні положення містить частина 4 ст. 62 ЦПК України.
Верховний Суд у постанові від 20 січня 2025 року у справі №761/5870/24 виснував, що адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правничої допомоги. У цивільному судочинстві повноваження адвоката як представника можуть підтверджуватися довіреністю або ордером, які видаються на підставі договору відповідно до ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». Ордер видається адвокатом (адвокатським бюро або адвокатським об`єднанням) у письмовій (електронній) формі та повинен містити підпис адвоката (електронний підпис). Тобто, ордер по суті є заявою самого адвоката про наявність у нього повноважень на представництво інтересів іншої особи на підставі укладеного з нею договору про надання правничої допомоги.
Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.
Аналогічний висновок викладено Верховним Судом у постанові від 02 липня 2020 року у справі № 362/3912/18 та у додатковій постанові від 30 вересня 2020 року у справі № 201/14495/16-ц.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 12травня 2020року у справі №904/4507/18 виснувала, що відповідна сума, обумовлена сторонами до сплати у твердому розмірі під відкладальною умовою, є складовою частиною гонорару адвоката, тож належить до судових витрат.
Як убачається з матеріалів справи, представництво інтересів ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» здійснювало Адвокатське об`єднання «Апологет» в особі адвоката Усенка М. І. на підставі ордеру на надання правової допомоги серії ВС № 1381377, виданим Адвокатським об`єднанням «Апологет» на підставі договору про надання правової (правничої) допомоги № 0107 від 01.07.2025 (а.с. 32 зворот, 34 зворот).
Відповідно до п. 2.1 Договору за правничу (правову) допомогу, порядок розрахунків та інші аспекти виконання Договору визначаються Додатковм № 1 до Договору.
Згідно п. 3, 6 Додатку до Договору про надання професійної правничої (правової) допомоги № б/н/25 від 01.07.2025 – Акт № 93 наданих послуг (правничої допомоги) від 09.03.2026 сума наданих послуг відповідно до Договору складає 8 000,00 грн. Клієнт зобов`язаний зробити перерахунок суми наданих послуг на рахунок Виконавця протягом 1 року з моменту підписання акту (а.с. 33).
Відповідно до детального опису наданих послуг до Акту № 93 за договором про надання правової (правничої) допомоги № 0107 від 01.07.2025 адвокатом були надані такі послуги ТОВ «ФК «Кредит-Капітал»: усна консультація клієнта щодо перспектив та порядку стягнення заборгованості за кредитним договором – 30 хв.; ознайомлення з матеріалами кредитної справи – 2 год. 00 хв.; погодження правової позиції клієнта у справі – 30 хв.; складення позовної заяви з урахуванням правової позиції клієнта – 3 год. 30 хв.; подання заяви до суду від імені клієнта, а всього 6 год. 30 хв. (а.с. 33 зворот).
Представником ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» – адвокатом Усенко М. І. в передбаченому ч.8 ст. 141 ЦПК України порядку надано належні та допустимі докази на підтвердження понесених ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» витрат на правничу допомогу у розмірі 8 000,00 грн.
Під час розгляду справи у суді першої інстанції у встановлений судом строк відповідачем ОСОБА_1 клопотання про зменшення витрат на правову допомогу подано не було.
Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для стягнення витрат на правову допомогу, оскільки позивачем надано належні і допустимі докази на підтвердження розміру таких витрат і підлягають стягненню на користь позивача пропорційно до розміру задоволених вимог.
Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Як убачається з матеріалів справи, рішенням суду першої інстанції позовні вимоги ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» задоволено на 13,6 % (1 615,00 грн від 11 875,00 грн), тому з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу за розгляд справи у суді першої інстанції в розмірі 1 088,00 грн (8 000,00 грн х 13,6%), тобто пропорційно до частини задоволених позовних вимог ТОВ «ФК «Кредит-Капітал».
За таких обставин, враховуючи відсутність у справі обґрунтованих заперечень щодо неспівмірності заявленого розміру витрат на оплату правничої допомоги, погодження сторін договору про надання правової допомоги щодо оплати адвокату гонорару у фіксованому розмірі, документальне підтвердження належними та достатніми доказами понесення ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» таких витрат, апеляційний суд вважає помилковим висновок суду першої інстанції про відмову в стягненні судових витрат на оплату професійної правничої допомоги.
Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд погоджується з доводами апеляційної скарги щодо того, що судом першої інстанції питання розподілу витрат на професійну правничу допомогу вирішено з порушенням норм процесуального права.
З врахуванням викладеного, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині відмови в стягненні з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» витрат на правову допомогу за розгляд справи у суді першої інстанції, в іншій частині рішення суду першої інстанції є законним обґрунтованим, доводи апеляційної скарги правильних висновків в цій частині не спростовують.
Крім того, заявлені вимоги про вирішення питання розподілу судових витрат під час апеляційного розгляду справи задоволенню не підлягає, враховуючи, що рішення суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором підлягає залишенню без змін.
Керуючись ст. 367, 374, 376 ч. 1 п. 4, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,
У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» задовольнити частково.
Рішення Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 19 травня 2026 року, в частині відмови в стягненні витрат на правову допомогу за розгляд справи в суді першої інстанції скасувати, задовольнивши вимоги в цій частині.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» витрати на оплату професійної правничої допомоги в суді першої інстанції в розмірі 1 088,00 грн.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків передбачених ст. 389 ЦПК України.
Повне судове рішення складено 29.06.2026

Головуючий Разгуляєва О.В.

Судді Висоцька Н.В.

Любчик О.В.