ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2026 року 
м. Київ

справа № 160/1299/23
адміністративне провадження № К/990/38283/25 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Олендера І.Я.,
суддів: Гончарової І.А.,  Ханової Р.Ф., 

за участю секретаря судового засідання - Загороднього А.А.,
учасники справи:
представник позивача - Терехова О.О.
представник відповідача - Маланія М.М.
розглянув в судовому засіданні в режимі відеоконференції касаційну скаргу Східного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків, утвореного на правах відокремленого підрозділу ДПС України на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01.08.2023 (суддя Єфанова О.В.) та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 24.09.2024 (судді: Сафронова С.В. (головуючий), Коршун А.О., Чепурнов Д.В.) у справі №160/1299/23 за позовом Приватного акціонерного товариства «КАМЕТ-СТАЛЬ» до Східного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,
У С Т А Н О В И В:
ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог
1. Приватне акціонерне товариство «КАМЕТ-СТАЛЬ» (далі - позивач, Товариство, ПАТ «КАМЕТ-СТАЛЬ») звернулось до суду з позовом до Східного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків, утвореного на правах відокремленого підрозділу ДПС України (далі - відповідач, контролюючий орган) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень - рішень від 04.10.2022: 
- №245/32-00-04-01-02-05-05393085 форми «В1» про зменшення суми бюджетного відшкодування з податку на додану вартість (ПДВ), задекларовану на рахунок платника у банку на суму 11 866 010,00 грн та нарахування штрафних (фінансових) санкцій на суму 2 966 502,50 грн; 
- №246/32-00-04-01-02-05-05393085 форми «В4» про зменшення розміру від`ємного значення суми ПДВ у розмірі 37 949 672,00 грн; 
- №247/32-00-04-01-02-05-05393085 форми «ПН» щодо застосування штрафу у розмірі 6800,00 грн за відсутність складення та/або реєстрації протягом граничного строку, передбаченою статтею 201 Податкового кодексу України податкових накладних. 
2. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оскаржувані податкові повідомлення - рішення контролюючим органом прийнято безпідставно, оскільки висновки про порушення Товариством вимог податкового законодавства не відповідають фактичним обставинам, прийняті за результатами неправомірної перевірки, проведеної із процедурними порушеннями, а саме з виходом за межі предмету та періоду перевірки, з порушеннями порядку оформлення результатів перевірки, що має наслідком недопустимість акту перевірки як доказу встановлених порушень.
Щодо висновків відповідача про завищення податкового кредиту за нереальними господарськими операціями, позивач посилається на те, що такі висновки є лише припущеннями контролюючого органу, які базуються винятково на податковій інформації, яка не має доказового значення та не підтверджена належними доказами, в той час як реальність господарських операцій з контрагентами підтверджується належними первинними документами, що свідчать про відсутність порушень податкового законодавства з боку позивача.
В частині висновків про заниження податкових зобов`язань з ПДВ за збитковими операціями з реалізації продукції власного виробництва за цінами нижче собівартості, позивач вважає, що такі висновки зроблені відповідачем із неправильним застосуванням норм податкового законодавства, за недоведеності контролюючим органом продажу продукції за цінами нижче рівня звичайних (ринкових) цін. Крім того, звертає увагу, що сума порушення розрахована відповідачем у спосіб та за базою оподаткування, що не передбачені Податковим кодексом України та з виходом за межі предмету і періоду перевірки (в частині, що стосується операцій за листопад 2021року).
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій 
3. Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01.08.2023, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 24.09.2024, позов Товариства задоволено, оскаржувані податкові повідомлення - рішення визнано протиправними та скасовано.
4. Задовольняючи позовні вимоги Товариства суди дійшли висновку, що господарські операції позивача з контрагентами ТОВ «ЗАПОРОЖСПЕЦСПЛАВ», ТОВ «ПЛАВМЕТ-ДНІПРО», ТОВ «АМЗ-ГРУП», ТОВ «СПП СЕРВІС», ТОВ «МЕТА-Д», ТОВ «НВЦ «ПРОМЕНЕРГОВУГІЛЛЯ», ТОВ «ВТС-ЮНАЙТЕД ГРУП», ТОВ «СК НІТА», ПП «КЛАПАН», ТОВ «ПРОФ КОМПАНІ», ПРАТ «УКРПРОМОБЛАДНАННЯ», ТОВ «ПРОМТЕХНОСПЛАВ-КР», ТОВ «ВО «УКРСПЕЦКОМПЛЕКТ», ТОВ «НВК «ЕЛЕКТРОПІВДЕНМОНТАЖ» є реальними, під час перевірки та до суду позивачем надано всі необхідні первинні документи на підтвердження взаємовідносин з вищевказаними підприємствами-постачальниками та подальшого руху товарів і змін у майновому стані позивача внаслідок здійснення спірних господарських операцій, жодних зауважень з боку контролюючого органу до наданих на перевірку документів відповідачем не наводиться, жодних розбіжностей, невідповідностей, помилок при їх оформленні не встановлено.
Натомість висновки контролюючого органу ґрунтуються виключно на припущеннях та не підтверджені належними доказами. Відповідачем не надано доказів недійсності спірних правочинів чи доказів на підтвердження недобросовісності позивача або його контрагентів, чи які б ставили під сумнів реальність виконання операцій з постачання товару позивачеві, невідповідність цих операцій дійсному економічному змісту, або засвідчили б наявність інших обставин, що підтвердили несумлінність позивача як платника податків.
Щодо заниження податкових зобов`язань з ПДВ за операціями з реалізації продукції власного виробництва за цінами нижче їх собівартості, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що при визначенні бази оподаткування ПДВ операцій з постачання продукції власного виробництва враховується рівень звичайних цін на таку продукцію, і у розумінні норм Податкового кодексу України звичайною ціною для здійснення розрахунку бази оподаткування ПДВ операцій з постачання самостійно виготовлених товарів/послуг є ціна, визначена зацікавленими сторонами у цивільно-правовому договорі, яка, своєю чергою, повинна відповідати ринковій ціні (ціні, що склалася на ринку товарів/послуг). Суб`єкти господарювання реалізують продукцію за цінами, самостійно визначеними сторонами договору, і така ціна, якщо не доведено зворотне, вважається такою, що відповідає рівню ринкових цін, а чинним податковим законодавством не встановлено спеціальних обмежень для оподаткування ПДВ операцій з постачання самостійно виготовлених товарів за цінами нижче собівартості, відтак такі операції підлягали відображенню в податковому обліку за загальними правилами, регламентованими Податковим кодексом України.
При цьому відповідачем не надано доказів, що договірна ціна продажу ПАТ «КАМЕТ-СТАЛЬ» власної продукції не відповідала рівню ринкових цін, як і не наведено обґрунтувань, на підставі яких фактичних даних встановлено, що ціни, за якими ПАТ «КАМЕТ-СТАЛЬ» у перевіряємому періоді реалізовував продукцію власного виробництва, не є звичайними цінами за кожним видом продукції.
В частині доводів позивача щодо процедурних порушень при призначенні та проведенні перевірки суд першої інстанції такі відхилив як помилкові, а суд апеляційної інстанції таким оцінку не надавав з огляду відсутність доводів апеляційної скарги (не оскарження судового рішення) в цій частині.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
5. Не погодившись із рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, контролюючий орган подав касаційну скаргу, де посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01.08.2023, постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 24.09.2024 та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог Товариства в повному обсязі.
6. Касаційний розгляд справи проведено в судовому засіданні в режимі відеоконференції відповідно до статей 195, 344 Кодексу адміністративного судочинства України.
СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
7. Судами попередніх інстанцій встановлено, що фактичною підставою для висновків щодо завищення суми бюджетного відшкодування з податку на додану вартість (ПДВ), завищення розміру від`ємного значення суми ПДВ та застосування штрафних (фінансових) санкцій, стали висновки контролюючого органу викладені в акті від 22.07.2022 № 187/32-00-04-01-02-05-05393085 оформленого за результатами проведеної документальної позапланової виїзної перевірки ПАТ «КАМЕТ-СТАЛЬ» з питань законності декларування від`ємного значення податку на додану вартість, яке становить більше 100 тис. грн. по декларації з податку на додану вартість за грудень 2021 року (вх. №9422810088 від 20.01.2022) з урахуванням уточнюючого розрахунку, під час якої було виявлено порушення позивачем вимог податкового законодавства підпункти 14.1.71, 14.1.231 пункту 14.1 статті 14, пункту 188.1 статті 188, абз. а) пункту 198.1, пунктів 198.2, 198.3 статті 198 з урахуванням норм пункту 44.1 статті 44, статті 201 Податкового кодексу України, пункту 15, підпункту 16.2 пункту 16 Порядку заповнення податковою накладної, затвердженого Міністерством фінансів України 31.12.2015 № 1307, підпунктів 1, 2 пункту 3 Розділу V «Порядку заповнення та подання податкової звітності з податку на додану вартість», затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 26.01.2016 №21, зареєстрованого в Miнicтepcтвi юстиції України 29.01.2016 за №159/28289, що призвело до завищення суми податкового кредиту по декларації з ПДВ за грудень 2021 року на суму 50 338 582 грн, а саме: завищено від`ємне значення з ПДВ, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду в грудні 2021 року в розмірі 11952853 грн; завищено суму, що підлягає бюджетному відшкодуванню в січні 2022 року в розмірі 38385729 грн; не складення та не реєстрація ПАТ «КАМЕТ-СТАЛЬ» в ЄРПН податкових накладних на перевищення звичайних цін над ціною реалізації продукції, всього за обсягом постачання (без ПДВ) на суму 193 455 650,70 грн та на суму ПДВ 38 691 128,14 грн.
Не погоджуючись з викладеними в акті перевірки від 22.07.2022 № 187/32-00-04-01-02-05-05393085 висновками, позивачем 19.08.2022 подано заперечення (вих.№ 01-ПС-69) на акт перевірки, за результатами розгляду яких було складено Висновок від 29.09.2022 № 23/32-00-04-01-02-05, в якому зазначено, що «За наслідками перевірки встановлені наступні порушення податкового законодавства: підпункти 14.1.71, 14.1.231 пункту 14.1 статті 14, пункту 188.1 статті 188, абз. а) пункту 198.1, пунктів 198.2, 198.3 статті 198 з урахуванням норм пункту 44.1 статті 44, статті 201 Податкового кодексу України, пункту 15, підпункту 16.2 пункту 16 Порядку заповнення податковою накладної, затвердженого Міністерством фінансів України 31.12.2015 № 1307, підпунктів 1, 2 пункту 3 Розділу V «Порядку заповнення та подання податкової звітності з податку на додану вартість», затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 26.01.2016 №21, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 29.01.2016р. за №159/28289 (зі змінами та доповненнями), що призвело до завищення суми податкового кредиту по декларації з ПДВ за грудень 2021 року на суму 49 815 682 грн. Вищезазначене призвело до порушення вимог: пункту 200.1, абз.«в» пункту 200.4 статті 200 Податкового кодексу України (зi змінами та доповненнями, діючими в період, що охоплений перевіркою), внаслідок чого завищено від`ємне значення з ПДВ, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду в грудні 2021 року в pозмipi 37 949 672 грн; п.200.1, абз.«б» пункту 200.4 статті 200 Податкового кодексу України (зi змінами та доповненнями, діючими в період, що охоплений перевіркою, внаслідок чого завищено суму, що підлягає бюджетному відшкодуванню в грудні 2021 року в pозмipi 11 866 010 грн; та пунктів 201.1, 201.10 статті 201 Податкового кодексу України, пункту 15 Порядку заповнення податкової накладної, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31.12.2015 №1307 зі змінами та доповненнями, а саме, внаслідок не складення та не реєстрації ПРАТ «КАМЕТ СТАЛЬ» в ЄРПН податкових накладних на перевищення звичайних цін над ціною реалізації продукції, всього за обсягом постачання (без ПДВ) на суму 190 841 142,07 грн та суму ПДВ 38 168 228,42 грн, в тому числі по періодам: за листопад 2021 року - обсяг постачання без ПДВ у сумі 59 330 048,16 грн і ПДВ у сумі 11866009,64 грн та за грудень 2021 року - обсяг постачання без ПДВ у сумі 131 511 093,91 грн і ПДВ у сумі 26302218,78 грн».
Висновки фахівців контролюючого органу про порушення позивачем вимог податкового законодавства вмотивовано, зокрема, тим, що господарські операції з контрагентами ТОВ «ЗАПОРОЖСПЕЦСПЛАВ», ТОВ «ПЛАВМЕТ-ДНІПРО», ТОВ «АМЗ-ГРУП», ТОВ «СПП СЕРВІС», ТОВ «МЕТА-Д», ТОВ «НВЦ «ПРОМЕНЕРГОВУГІЛЛЯ», ТОВ «ВТС-ЮНАЙТЕД ГРУП», ТОВ «СК НІТА», ПП «КЛАПАН», ТОВ «ПРОФ КОМПАНІ», ПРАТ «УКРПРОМОБЛАДНАННЯ», ТОВ «ПРОМТЕХНОСПЛАВ-КР», ТОВ «ВО «УКРСПЕЦКОМПЛЕКТ», ТОВ «НВК «ЕЛЕКТРОПІВДЕНМОНТАЖ» не спричинили настання реальних правових наслідків, з огляду на відсутність у контрагентів по ланцюгу постачання технічної та матеріальної бази для виробництва товару, не встановлення фактичних виробників по ланцюгу придбання товарів, неможливість реального здійснення контрагентами господарських операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна або обсягу матеріальних pecypciв, необхідних для виробництва товарів.
Також контролюючий орган за результатами аналізу ціноутворення (придбання, реалізації) дійшов висновку про заниження бази оподаткування операцій з постачання продукції на території України за цінами, що є нижчими за її собівартість, в результаті чого занижено податок на додану вартість на загальну суму 38168228,42 грн, внаслідок застосування позивачем при реалізації продукції цін, які не відповідають критеріям звичайних.
В обґрунтування даних висновків відповідач послався на те, що майже усі господарські операції, результатом яких виявилися збитки, були здійснені із особами, що є пов`язаними у розумінні Податкового кодексу України з позивачем, а причиною збитковості було встановлення цін на рівні нижче собівартості. 97,1 % всієї продукції, яка була реалізована за цінами нижче собівартості, продана пов`язаним особам ТОВ «Метівнест-СМЦ», ТОВ «Ресайклінг Солюшнз», ПРАТ «ММК Ілліча».
Відповідач вважає, що на рішення всіх учасників таких операцій мав вирішальний вплив єдиний бенефіціарний власник вказаних підприємств, тому відповідач вважає, що договірна ціна продукції в зазначених операціях не відповідає критеріям ринкової.
При цьому відповідач зазначає, що в результаті реалізації продукції за договірними цінами нижче собівартості розумна економічна причина (ділова мета) у ПАТ «КАМЕТ-СТАЛЬ» відсутня, а база оподаткування операцій з постачання самостійно виготовлених товарів, послуг, робіт в такому випадку не може бути нижче їх собівартості.
Для визначення звичайної ціни, з урахуванням порівняльного аналізу ціноутворення, відповідачем прийнято найменшу величину ціни, яка дорівнює собівартості виготовленої продукції. За наведеного сума заниження позивачем бази оподаткування за операціями з реалізації продукції власного виробництва за цінами нижче її собівартості обрахована як різниця між собівартістю продукції та доходом від її реалізації.
На підставі акту перевірки та вказаних висновків контролюючим органом прийнято оскаржувані податкові повідомлення-рішення від 04.10.2022 № 245/32-00-04-01-02-05-05393085, № 246/32-00-04-01-02-05-05393085 та № 247/32-00-04-01-02-05-05393085,
Вказані податкові повідомлення-рішення були оскаржені платником податку в порядку адміністративного оскарження за результатами якого скаргу платника залишено без задоволення, а оскаржувані податкові повідомлення-рішення залишено без змін.
Не погодившись з правомірністю прийняття оскаржуваних податкових повідомлень - рішень позивач звернувся до суду з цим позовом.
ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
8. Підставою касаційного оскарження рішень судів першої та апеляційної інстанцій контролюючий орган зазначив неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, зокрема пункт 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України - якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Свої вимоги скаржник обґрунтовує тим, що суди першої та апеляційної інстанцій при прийнятті рішень не врахував відповідних висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 19.09.2019 у справі № 826/2958/14, від 05.03.2019 у справі № 826/6902/15, від 25.06.2019 у справі № 823/1066/15, від 26.02.2019 у справі № П/811/4273/14, від 14.03.2019 у справі № 816/148/16, від 09.12.2019 у справі № 804/1752/17, від 17.07.2020 у справі № 804/3439/16, від 19.02.2019 у справі № 826/2958/14, що свідчить про неправильне застосування норм: 
- пунктів 198.1, 198.2, 198.3 статті 198 Податкового кодексу України при вирішенні питання щодо завищення суми податкового кредиту при відображенні в податковій звітності взаємовідносин з контрагентами в яких відсутні можливості для здійснення господарських операцій;
- підпунктів 14.1.71, 14.1.231 пункту 14.1 статті 14, пункту 188.1 статті 188, пунктів 201.1, 201.10 статті 201 Податкового кодексу України при вирішенні питання щодо перевищення звичайних цін над ціною реалізації продукції при декларуванні господарських операцій.
Неправильне застосування норм права, на переконання скаржника, полягає в тому, що судом не проаналізовано, не надано належної правової оцінки доводам контролюючого органу щодо нереальності господарських операцій, які позивачем відображено в бухгалтерському та податковому обліку. 
Так, проведеною перевіркою встановлено нереальність здійснення фінансово - господарських операцій позивача з контрагентами, у зв`язку з чим первинні документи, які посвідчують такі операції не мають сили первинних документів, і як наслідок позивачем неправомірно сформовано регістри бухгалтерського обліку та податкову звітність на підставі таких первинних документів.
Судом апеляційної інстанції, на переконання контролюючого органу, не було надано належної оцінки, доводам що стосуються факту спростування проведених господарських операцій позивача з контрагентами, з урахуванням висновків Верховного Суду у наведених вище справах, а саме: за результатами аналізу даних з податкових баз відсутнє реальне (законне) джерело походження ідентифікованого товару (реальний надавач послуг), а відтак неможливий його рух за ланцюгом всіх постачальників, які брали участь у здійсненні взаємопов`язаних нереальних господарських операцій до позивача, за даними ЄРПН, АІС «Податковий блок» у платників податків за попередніми ланками постачання сировини встановлено незначну кількість трудових та матеріальних ресурсів, невідповідність сформованого ними податкового кредиту податковим зобов`язанням, наявність відносно окремих платників податків у ланцюгах постачання рішень про відповідність платника критеріям ризиковості платника, наявність кримінальних справ в яких фігурантами є контрагенти по ланцюгах постачання.
Щодо неправильного застосування судами попередніх інстанцій норм підпунктів 14.1.71, 14.1.231 пункту14.1 статті 14, пункту 188.1 статті 188 Податкового кодексу України акцентує увагу на встановлену перевіркою юридичну залежність/пов`язаність ПАТ «КАМЕТ-СТАЛЬ» та контрагентами - покупцями (ТОВ «Метівнест-СМЦ», ТОВ «Ресайклінг Солюшнз», ПАТ «ММК Ілліча»), у зв`язку з чим вважає, що застосування договірних цін в якості ринкових/звичайних цін в даних фінансово-господарських операціях між ПАТ «Камет-Сталь» та вказаними контрагентами-покупцями суперечить підпунктам 14.1.71, 14.1.219 пункту 14.1 статті Податкового кодексу України, оскільки ціна продукції, встановлена договорами постачання, при взаємовідносинах між юридичними особами, взаємно залежними юридично та фактично, не може розглядатись як ринкова ціна та відповідно не є звичайною ціною.
Відповідач вважає, що визначене Податковим кодексом України поняття «звичайна ціна» не може бути застосоване до операцій з реалізації продукції поміж учасниками холдингу «Метінвест» виходячи з того, що норми Податкового кодексу України встановлюють обов`язкові умови відповідності ціни поставки (договірної ціни) ринковій ціні, а саме: обидві сторони повинні бути взаємно незалежними юридично та фактично.
Контролюючий орган вказує, що в ході перевірки встановлена відсутність у ПАТ «КАМЕТ-СТАЛЬ» економічних причин укладання угод за ціною нижчою за виробничу собівартість, так як підприємство має збитковий характер діяльності, а в результаті реалізації продукції за договірними цінами, розумна економічна причина (ділова мета) у ПАТ «КАМЕТ-СТАЛЬ» відсутня. 
Зазначає, що у акті перевірки наведено основні принципи облікової політики ПАТ «КАМЕТ-СТАЛЬ», з яких встановлено, що собівартість готової продукції оцінюється за витратами на її виробництво, але фактично економічний ефект є саме різницею між отриманим доходом та собівартістю продукції, тому реалізація продукції за ціною нижчою ніж її собівартість (пов`язаним сторонам) приводить до виникнення збитків, а у даному випадку позивач у будь-який спосіб не обґрунтував які саме вигоди ним отримано від реалізації продукції «у збиток».
Також скаржник звертає увагу, що звертався до Головного управління статистики у Дніпропетровській області щодо ринкових цін на металопродукцію на території України в період листопад-грудень 2021 року, та отримав відповідь від 03.02.2023 № 03-06/259-23, де вказано про відсутність такої інформації з огляду на те, що органами державної статистики проводиться спостереження за змінами цін виробників промислової продукції та середніх цін виробників промислової продукції по Україні лише за основними видами харчових продуктів, напоїв. Разом з тим, на переконання контролюючого органу суди повинні були враховувати, що дозвіл на здійснення аналізу звичайної ціни надається нормами Податкового кодексу України контролюючому органу, але при цьому у контролюючого органу відсутні правові підстави для застосування положень Указу Президента від 23.07.1998 № 817/98 «Про деякі заходи з дерегулювання підприємницької діяльності» під час здійснення покладених на нього Кодексом функцій і повноважень, а відповідно, суд помилково застосував до спірних правовідносин Указ Президента від 23.07.1998 № 817/98 «Про деякі заходи з дерегулювання підприємницької діяльності».
9. Позивачем надано пояснення у праві, де Товариство вказує, що судами першої та апеляційної інстанцій надано юридично правильну оцінку обставинам, відповідно до яких підтверджуються дотримання позивачем вимог норм Податкового кодексу України при формуванні даних податкового обліку та зазначає, що фактичне здійснення операцій підтверджується наявними у справі первинними документами, складеними з дотриманням вимог чинного законодавства, натомість контролюючим органом не надано жодних доказів на підтвердження своєї позиції щодо відсутності реальних правових наслідків господарських операцій між позивачем та контрагентами, також правомірно сформовано і базу оподаткування ПДВ операцій з постачання продукції власного виробництва, а сааме на рівні звичайних цін на таку продукцію, у зв`язку з чим, позивач просить залишити касаційну скаргу контролюючого органу без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій просить залишити без змін.
ПОЗИЦІЯ СУДУ
Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої і апеляційної інстанцій
10. Відповідно до частини першої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Перевіривши доводи касаційної скарги, в межах касаційного перегляду, визначених статтею 341 Кодексу адміністративного судочинства України, а також, надаючи оцінку правильності застосування судами першої та апеляційної інстанції в судових рішеннях норм матеріального і процесуального права у спірних правовідносинах, Верховний Суд виходить з наступного.
11. Щодо заниження податкових зобов`язань з ПДВ за операціями з реалізації продукції власного виробництва за цінами нижче їх собівартості.
Податковий кодекс України регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення пoдаткoвoгo контролю, а також відповідальність за порушення пoдаткoвoгo законодавства.
База оподаткування є одним з елементів податку, який обов`язково визначається під час його встановлення.
Відповідно по пункту 23.1 статті 23 Податкового кодексу України базою оподаткування визнаються конкретні вартісні, фізичні або інші характеристики певного об`єкта оподаткування.
База оподаткування - це фізичний, вартісний чи інший характерний вираз об`єкта оподаткування, до якого застосовується податкова ставка і який використовується для визначення розміру податкового зобов`язання.
Порядок визначення бази оподаткування податку на додану вартість встановлений статтею 188 Податкового кодексу України.
Згідно з пунктом 188.1 цієї статті базу оподаткування операцій з постачання товарів/послуг визначається виходячи з їх договірної вартості з урахуванням загальнодержавних податків та зборів (крім акцизного податку на реалізацію суб`єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів, збору на обов`язкове державне пенсійне страхування, що справляється з вартості послуг стільникового рухомого зв`язку, податку на додану вартість та акцизного податку на спирт етиловий, що використовується виробниками - суб`єктами господарювання для виробництва лікарських засобів, у тому числі компонентів крові і вироблених з них препаратів (крім лікарських засобів у вигляді бальзамів та еліксирів).
При цьому база оподаткування операцій з постачання товарів/послуг не може бути нижче ціни придбання таких товарів/послуг, база оподаткування операцій з постачання самостійно виготовлених товарів/послуг не може бути нижче звичайних цін, а база оподаткування операцій з постачання необоротних активів не може бути нижче балансової (залишкової) вартості за даними бухгалтерського обліку, що склалася станом на початок звітного (податкового) періоду, протягом якого здійснюються такі операції (у разі відсутності обліку необоротних активів - виходячи із звичайної ціни), за винятком: товарів (послуг), ціни на які підлягають державному регулюванню; газу, який постачається для потреб населення.
До складу договірної (контрактної) вартості включаються будь-які суми коштів, вартість матеріальних і нематеріальних активів, що передаються платнику податків безпосередньо покупцем або через будь-яку третю особу у зв`язку з компенсацією вартості товарів/послуг. До складу договірної (контрактної) вартості не включаються суми неустойки (штрафів та/або пені), три проценти річних та інфляційні, що отримані платником податку внаслідок невиконання або неналежного виконання договірних зобов`язань.
З огляду на те, що спірні у цих правовідносинах господарські операції стосуються постачання позивачем самостійно виготовленої металопродукції, базу оподаткування ПДВ необхідно визначати, ґрунтуючись на договірній вартості такої операції. При цьому база оподаткування у такому випадку не може бути нижчою за звичайні ціни.
Поняття «звичайна ціна» установлене підпунктом 14.1.71 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України як ціна товарів (робіт, послуг), визначена сторонами договору, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Якщо не доведено зворотне, вважається, що така звичайна ціна відповідає рівню ринкових цін. Це визначення не поширюється на операції, що визнаються контрольованими відповідно до статті 39 цього Кодексу.
Згідно з підпунктом 14.1.219 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України ринкова ціна - ціна, за якою товари (роботи, послуги) передаються іншому власнику за умови, що продавець бажає передати такі товари (роботи, послуги), а покупець бажає їх отримати на добровільній основі, обидві сторони є взаємно незалежними юридично та фактично, володіють достатньою інформацією про такі товари (роботи, послуги), а також ціни, які склалися на ринку ідентичних (а за їх відсутності - однорідних) товарів (робіт, послуг) у порівняних економічних (комерційних) умовах.
Отже, ціна господарської операції, яка визначена сторонами у договорі, за загальним правилом та допоки не доведено зворотнє, вважається такою, що відповідає рівню ринкових цін.
Зі свого боку, ринковою ціною може бути: (1) договірна ціна за умови, що правочин відбувся на добровільній основі та обидві сторони є взаємно незалежними; (2) ціна, яка склалася на ринку ідентичних товарів у подібних економічних умовах.
Тому, особа, яка вважає, що платник податків здійснював продаж самостійно виробленої продукції за цінами, нижчими за рівень ринкових цін, має право довести цю обставину зважаючи на рівень ціни, яка склалася на ринку ідентичних товарів у подібних економічних умовах.
У спірних правовідносинах контролюючий орган установив, що позивач у спірний період листопад - грудень 2021 року укладав переважно з юридично пов`язаними особами (ТОВ «Метівнест-СМЦ», ТОВ «Ресайклінг Солюшнз», ПАТ «ММК Ілліча», кінцевим бенефіціарним власником яких як і позивача є одна і та ж особа) договори про постачання продукції власного виробництва за цінами, нижчими за її собівартість, в результаті чого занижено базу оподаткування ПДВ. 
При цьому відповідач вказував на встановленні юридичної залежності/пов`язаності позивача з усіма переліченими контрагентами у контексті підпункту 14.1.159 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України. Отже, на думку контролюючого органу, застосування договірних цін як ринкових/звичайних цін у спірних операціях суперечить приписам підпунктів 14.1.71, 14.1.219 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України.
Відповідач також встановив, що всі вказані господарські операції з реалізації продукції за цінами, нижчими за виробничу собівартість, були збитковими для ПАТ «КАМЕТ-СТАЛЬ» та не мали жодних розумних економічних причин (ділової мети).
Суд наголошує, що положення пункту 188.1 статті 188 Податкового кодексу України, в редакції на час спірних правовідносин, зобов`язує платника податків визначати базу оподаткування податком на додану вартість операцій з постачання самостійно виготовлених товарів/послуг не нижче звичайних цін. 
Отже, посилання відповідача на те, що при визначенні бази оподаткування має враховуватися розмір собівартості самостійно виготовлених товарів/послуг, не відповідає положенням податкового законодавства.
Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду у постанові від 26.03.2024 у справі №200/773/20-а підтримав правову позицію про те, що суб`єкти господарювання реалізують продукцію за цінами, самостійно визначеними сторонами договору. Відповідно до тлумачення норм Податкового кодексу України звичайною ціною для здійснення розрахунку бази оподаткування ПДВ операцій з постачання самостійно виготовлених товарів/послуг є ціна, визначена зацікавленими сторонами у цивільно-правовому договорі, яка, своєю чергою, відповідає ринковій ціні (ціні, що склалася на ринку товарів/послуг). 
При цьому у зазначеній постанові Суд також зазначив, що факт доведення реалізації самостійно виготовлених товарів/послуг за цінами, які не відповідають ринковим, покладається на особу, яка вважає, що ціна товарів (робіт, послуг), визначена старинами договору, не відповідає ринковим. Тобто, обов`язок доведення невідповідності ціни договору рівню звичайних цін покладається на контролюючий орган. 
Отже, саме на контролюючий органо покладено обов`язок довести той факт, що ціна реалізації платником податків самостійно виготовлених товарів не відповідає звичайним/ринковим цінам, що, своєю чергою, може бути підставою до донарахування бази оподаткування і, як наслідок, підставою висновків про заниження платником податкових зобов`язань.
Аналогічна правова позиція викладена і в постановах Верховного Суду від 05.01.2021 у справі №200/1718/20-а, від 05.01.2021 у справі № 160/6018/19, від 14.09.2022 у справі № 200/12446/19-а, від 28.09.2022 у справі № 200/14542/19-а, у справі від 13.12.2022 у справі № 200/4957/20-а, від 25.05.2023 у справі № 200/465/21-а.
При цьому слід враховувати, що у податковому законодавстві сформовано так звану «презумпцію ринкової ціни угоди», відповідно до якої сформована договірними сторонами ціна буде вважатися ринковою, допоки її невідповідність не буде доведено у встановленому порядку.
Отже, сформульована у підпункті 14.1.71 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України презумпція ринкової ціни угоди може бути спростована особою, яка вважає рівень договірної ціни нижчим за ринковий, і саме ця особа (у спірному випадку - контролюючий орган) має довести невідповідність ціни договору рівню ринкових цін.
Єдиним винятком, що виключає правило презумпції ринкової ціни угоди, відповідно до підпункту 14.1.71 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України, є операції, що визнаються контрольованими відповідно до статті 39 цього Кодексу.
Разом з тим, згідно з критеріями контрольованих операцій (підпункт 39.2.1 п. 39.2 ст. 39 Податкового кодексу України) такими операціями є операції виключно з нерезидентами, тоді як спірні у цій справі правочини відбулися між резидентами України.
При цьому, відповідач стверджує про встановлення перевіркою юридичної залежності позивача та покупців ТОВ «Метівнест-СМЦ», ТОВ «Ресайклінг Солюшнз», ПАТ «ММК Ілліча», оскільки кінцевий бенефіціарний власник позивача та його покупців є одна фізична особа. Однак з урахуванням наведеного дана обставина сама по собі не є визначальною та достатньою підставою для висновку про відсутність встановлених підпунктом 14.1.219 пункту 14.1 статті14 Податкового кодексу України елементів, необхідних для визначення ринкової ціни. 
Суд зазначає, що процедура встановлення контролюючим органом рівня звичайних цін не визначена окремими нормами податкового законодавства. 
Судами встановлено, що контролюючим органом не наведено, на підставі яких фактичних даних ним встановлено, що ціни, за якими позивач у перевіряємому періоді реалізовував продукцію власного виробництва, не є звичайними цінами за кожним видом продукції; не доведено, що договірна ціна продажу ПАТ «КАМЕТ-СТАЛЬ» власної продукції не відповідала рівню ринкових цін у порівнюваних економічних умовах. Як і не доведено можливість ПАТ «КАМЕТ-СТАЛЬ» реалізувати товари за визначеною контролюючим органом ціною, що відповідає собівартості у перевіряємий період.
Реалізація Товариством самостійно виготовлених товарів/послуг за договірною ціною, яка є нижчої від їх собівартості, не доводить порушення вимог підпункту 188.1 статті 188 Податкового кодексу України.
Щодо посилань відповідача на здійснення порівняння цін реалізації продукції позивачем та цін реалізації продукції покупцями позивача на підставі даних Єдиного реєстру податкових накладних баз даних АІС «Податковий блок», суди попередніх інстанцій обґрунтовано зазначили, що співставлення даних податкової звітності з даними внутрішніх баз даних контролюючого органу як етапу контрольно-перевірочної роботи не передбачає здійснення контролюючим органом оцінки дотримання платником вимог податкового законодавства і аналізу змісту та характеру правовідносин, що стали підставою для формування даних податкового обліку платника, а тому нарахування податків не може ґрунтуватися тільки на даних, які містяться в інформаційних базах контролюючого органу, без врахування даних первинних документів.
Також судами встановлено та вбачається з матеріалів справи, що акт перевірки будь-яких даних щодо обрахунку заниження податкових зобов`язань з ПДВ внаслідок заниження бази оподаткування не містить, при цьому відповідач посилається на те, що для розрахунку суми порушення проведено співставлення даних торгового балансу по рахункам з основної реалізації з рахунками, в яких наведено кількість та собівартість реалізованої продукції, даних, зазначених у видаткових та податкових накладних, проте згідно додатку № 1 до акту перевірки первинні документі перевірялись відповідачем вибірково. Також не вбачається, що під час проведення перевірки відповідачем аналізувались договори та первинні документи щодо реалізації продукції власного виробництва, зокрема умов постачання, якісні характеристики, умови оплати, умови транспортування продукції, тощо.
Тобто, контролюючий орган при встановлені даного порушення виходив виключно з собівартості реалізованої продукції, що не узгоджується із приписами статті 188 Податкового кодексу України. При цьому жодних доказів того, що контролюючий орган отримував (мав у своєму розпорядженні) інформацію щодо цін на ринку ідентичних (однорідних) товарів у схожих економічних умовах, аналізував таку інформацію та проводив співставлення такої інформації щодо цін з цінами за якими позивачем було реалізовано аналогічну продукції, матеріали справи не містять.
Відносно посилань контролюючого органу на те, що ним подавався запит від 25.01.2023 за №239/5/32-00-04-01-09 «Про надання інформації» до Головного управління статистики у Дніпропетровській області щодо ринкових цін на металопродукцію на території України в період листопад-грудень 2021 року, та відповіді Головного управління статистики у Дніпропетровській області від 03.02.2023 № 03-06/259-23, в якому державний статистичний орган зазначив про відсутність такої інформації з огляду на те, що органами державної статистики проводиться спостереження за змінами цін виробників промислової продукції та середніх цін виробників промислової продукції по Україні лише за основними видами харчових продуктів та напоїв, Суд зазначає, що звернення відповідача до органу статистики та фактично не отримання ним запитуваної інформації не може свідчити про те, що контролюючий орган добросовісно підійшов до обов`язку щодо доведення факту реалізації позивачем продукції власного виробництва за цінами, які на переконання контролюючого органу, не є звичайними / ринковими цінами.
Стосовно цих документів позивач слушно зауважив, що дані листи не мають доказового значення для підтвердження висновків акту перевірки про встановлене порушення, оскільки як запит так і відповідь на нього фактично сформовані вже після завершення перевірки та відкриття провадження у даній справі і не існували на момент проведення перевірки та прийняття оскаржуваних податкових повідомлень - рішень. Наведене також свідчить про те, що відповідач не вживав жодних заходів для встановлення рівня звичайних цін на ідентичну чи аналогічну продукцію саме під час перевірки.
Інших доказів на підтвердження правомірності висновків акту перевірки про встановлення даного порушення відповідачем до суду не надано.
Суд повторно зазначає, що нормами податкового законодавства не визначено процедури встановлення контролюючим органом рівня звичайних цін, однак останнім має бути вжито достатніх заходів щодо встановлення звичайних цін на продукцію та надано відповідні докази.
У спірних правовідносинах відповідач не довів, що договірна ціна реалізованої позивачем власної продукції не відповідала рівню звичайних (ринкових) цін, і що така невідповідність була встановлена шляхом дотримання суб`єктом владних повноважень процедур та вчинення дій, що визначені законодавством України. Як встановлено судами при встановленні спірного порушення контролюючий орган взагалі не проводив порівняльного аналізу цін при реалізації позивачем продукції власного виробництва, зокрема і у зіставних умовах, а фактично виходив з собівартості такої продукції, яка, в свою чергу, була встановлена відповідачем шляхом аналізу бухгалтерського обліку Товариства. 
Щодо наявності у спірних операціях ділової мети, то як правильно зазначили суди попередніх інстанцій збитковість господарської діяльності не може бути підставою для визначення такої діяльності як негосподарської та/або направленої на ухилення від оподаткування. Норми Податкового кодексу України не містять положень, що дають можливість контролюючому органу оцінювати здійснені платником витрати з позиції їх економічної доцільності, раціональності та ефективності господарських взаємовідносин, у зв`язку з чим прибутковість або збитковість конкретних господарських операцій або діяльність платника в цілому за один податковий період не може слугувати підставою для висновку про відсутність ділової мети або спрямованості діяльності не на отримання прибутку, тобто для одержання необґрунтованої податкової вигоди. Проте з визначеного Податкового кодексу України поняття ділової мети випливає, що обов`язково повинен бути намір платника податків отримати відповідний економічний ефект, тобто господарська операція (принаймні за умови досягнення поставлених завдань) має передбачати можливість отримання доходу.
Відповідачем не доведено факту недоцільності, відсутності наміру позивача на отримання економічного ефекту, тобто наявності ділової мети від здійснення постачання продукції за цінами, нижчими за її собівартість у періоді, що перевірявся.
Судами встановлено та не заперечувалось відповідачем, що господарська діяльність позивача не є системно збитковою, до 3 кварталу 2021 року позивач мав прибутковий результат своєї діяльності. В подальшому, в майбутніх періодах після грудня 2021 року позивач також досягав прибуткового результату своєї діяльності. Фактично контролюючий орган дійшов висновку про збитковість конкретних господарських операцій у податковому періоді, що перевірявся (листопад - грудень 2021 року) проте зазначене не може слугувати підставою для висновку про відсутність ділової мети або спрямованості діяльності не на отримання прибутку в цілому.
На підставі вищевикладеного, Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про безпідставність та недоведеність належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами висновків акту перевірки щодо порушення Товариством вимог підпунктів 14.1.71, 14.1.231, пункту 14.1 статті 14, пункту 188.1 статті 188 Податкового кодексу України та заниження ПАТ «КАМЕТ-СТАЛЬ» бази оподаткування операцій з постачання продукції на території України за цінами, що є нижчими її собівартість, в результаті чого занижено податок на додану вартість.
Щодо порушення позивачем пункту 201.10 статті 201 Податкового кодексу України та пункту 15 Порядку заповнення податкової накладної, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31.12.2015 №1307, є похідними від висновку про порушення пункту 188.1 статті 188 Податкового кодексу України, тому за не доведення факту заниження бази оподаткування за операціями з постачання продукції власного виробництва є помилковими також і висновки відповідача про порушення позивачем порядку і строків заповнення податкової накладної через не складення та не реєстрацію податкових накладних на різницю між собівартістю продукції та доходом від її реалізації.
12. Щодо завищення податкового кредиту, сформованого, на переконання контролюючого органу за нереальними (безтоварними) господарськими операціями з контрагентами ТОВ «ЗАПОРОЖСПЕЦСПЛАВ», ТОВ «ПЛАВМЕТ-ДНІПРО», ТОВ «АМЗ-ГРУП», ТОВ «СПП СЕРВІС», ТОВ «МЕТА-Д», ТОВ «НВЦ «ПРОМЕНЕРГОВУГІЛЛЯ», ТОВ «ВТС-ЮНАЙТЕД ГРУП», ТОВ «СК НІТА», ПП «КЛАПАН», ТОВ «ПРОФ КОМПАНІ», ПРАТ «УКРПРОМОБЛАДНАННЯ», ТОВ «ПРОМТЕХНОСПЛАВ-КР», ТОВ «ВО «УКРСПЕЦКОМПЛЕКТ», ТОВ «НВК «ЕЛЕКТРОПІВДЕНМОНТАЖ».
Для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту (пункт 44.1 статті 44 Податкового кодексу України).
Відповідно до пункту 198.1 статті 198 Податкового кодексу України до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу; ґ) ввезення товарів та/або необоротних активів на митну територію України.
Податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів та наданням послуг; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи); ввезенням товарів та/або необоротних активів на митну територію України. Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах провадження господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду (пункт 198.3 статті 198 Податкового кодексу України).
Також пунктом 198.6 статті 198 Податкового кодексу України визначено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями (тимчасовими, додатковими та іншими видами митних декларацій, за якими сплачуються суми податку до бюджету при ввезенні товарів на митну територію України), іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу. У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними у абзаці першому цього пункту документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.
Аналіз наведених норм свідчить, що господарські операції для визначення податкового кредиту мають бути фактично здійсненими та підтвердженими належним чином оформленими первинними документами, які відображають реальність таких операцій.
Згідно вимог статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. 
Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити, якщо інше не передбачено окремими законодавчими актами України: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Крім того наведеною статтею Закону також встановлено, що неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.
При цьому слід зазначити, що в первинних документах, які є підставою для бухгалтерського обліку, фіксуються дані лише про фактично здійснені господарські операції. Документи мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичне здійснення господарської операції відсутнє, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку.
Встановлюючи правило щодо обов`язкового підтвердження сум податкового кредиту з ПДВ законодавець, безумовно, передбачає, що ці документи є достовірними, тобто операції, які вони підтверджують, дійсно мали місце.
Превалювання сутності над формою (операції обліковуються відповідно до їх сутності, а не лише виходячи з юридичної форми) як принцип бухгалтерського обліку, що закріплений в статті 4 Закону Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», так само характеризує і податковий облік.
Якщо господарська операція фактично не відбулася, то первинні документи, складені для оформлення такої операції, не відповідають дійсності і не можуть бути підставою податкового обліку. Це відповідає і вимогам статті 75 Кодексу адміністративного судочинства України щодо достовірності доказів.
У справах, предмет спору в яких стосується правомірності відображення платником податків у бухгалтерському та податковому обліках фінансових показників господарських операцій, які, за висновком контролюючого органу, є нереальними (фіктивними), сталою є практика правозастосування Верховним Судом, яка, полягає в тому, що правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування податкового кредиту наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів (робіт, послуг) з метою їх використання у своїй господарській діяльності, що пов`язані з рухом активів, зміною зобов`язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податків господарських договорах, що має підтверджуватись первинними документами відповідно до вимог, встановлених правовими нормами, зокрема й щодо змісту (обов`язкових реквізитів).
Наслідки для податкового обліку створює лише фактичний рух активів, що є обов`язковою умовою для формування податкового кредиту, якщо ж господарська операція фактично не відбулася, то платник податків не має права на податкову вигоду у вигляді податкового кредиту. 
На підтвердження фактичного здійснення господарських операцій платник податків повинен мати відповідні первинні документи, які мають бути належно оформленими, містити всі необхідні реквізити, бути підписані уповноваженими особами і які в сукупності із встановленими обставинами справи, зокрема, і щодо можливостей здійснення господарюючими суб`єктами відповідних операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна, обсягу матеріальних та трудових ресурсів, економічно необхідних для здійснення господарських операцій, мають свідчити про беззаперечний факт реального вчинення господарських операцій, що і є підставою для формування платником даних податкового обліку.
Отже, підсумовуючи наведене, Суд констатує, що правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування податкового кредиту з податку на додану вартість наступає лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів (робіт, послуг) з метою їх використання в своїй господарській діяльності, що пов`язані з рухом активів, зміною зобов`язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, що має підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами.
Верховний Суд неодноразово висловлював аналогічні правові висновки, зокрема у постановах від від 26 лютого 2020 року у справі №826/1308/18), від 28 квітня 2020 року (справа № 826/15568/16), від 10 квітня 2020 року (справа №808/954/17), від 09 вересня 2021 року (справа №460/2315/19), від 26 вересня 2023 року (справа № 120/6732/22), 17 грудня 2024 року (справа № 805/500/17-а).
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 07 липня 2022 року у справі №160/3364/19 фактично підтвердила такі висновки, зазначивши, що визначальним для вирішення спорів про наявність податкових наслідків за результатами вчинення господарських операцій є дослідження сукупності обставин та первинних документів, які можуть як підтверджувати, так і спростовувати реальність господарських операцій. Самі по собі такі обставини, як-от: лише наявність вироку щодо контрагента платника податків; лише факт порушення кримінального провадження відносно контрагента та отримання під час таких свідчень особи щодо не прийняття участі у створенні і діяльності підприємства; лише податкова інформація щодо контрагентів по ланцюгу постачання; лише незначні помилки в оформленні первинних документів чи відсутність деяких із них - не є самостійними та достатніми підставами для висновку про нереальність господарських операцій. Водночас у сукупності з іншими обставинами справи наявність або відсутність таких документів чи обставин можуть свідчити на спростування або підтвердження позиції контролюючого органу.
Крім того, зробивши акцент на реальному здійсненні господарської операції як складової юридичного факту, що породжує у платника податків право на податковий кредит та на збільшення витрат, Велика Палата в вказаній постанові акцентувала увагу також на тому, що платник податків не може бути обмежений у використанні первинного документа для цілей податкового обліку в тому разі, якщо безпосередньо він не вносив до такого документа неправдиві (недостовірні) відомості. Всі негативні наслідки, пов`язані з недостовірністю даних, зазначених у первинному документі, мають покладатися виключно на ту особу, яка їх внесла. Якщо іншою особою були внесені до документа відомості щодо учасника господарської операції, який має дефекти правового статусу, то добросовісний платник податків, який скористався відповідним документом для підтвердження даних свого податкового обліку, не може зазнавати жодних негативних наслідків у тому разі, якщо інші обставини, зазначені в первинному документі, зокрема рух відповідних активів, мали місце. При цьому має враховуватися реальна можливість платника податків пересвідчитися у тому, чи були достовірними відомості, що внесені до первинного документа його контрагентом.
Таким чином, сам собою факт використання первинних документів з недостовірними даними для підтвердження обставин здійснення господарської операції не повинен автоматично вказувати на безпідставність даних податкового обліку. Натомість контролюючий орган має довести, що платник податків, приймаючи від контрагентів та використовуючи певні документи для цілей податкового обліку, діяв нерозумно, недобросовісно або без належної обачності. А це також пов`язано з фактичною можливістю й економічною доцільністю перевірки самим платником податків достовірності відомостей, які були включені до первинних документів. Мають бути наявні докази того, що розумними заходами добросовісний платник податків міг перевірити правдивість відповідних документів, а також мав достатні підстави, діючи з належною обачністю, для обґрунтованих сумнівів у їх змісті.
При цьому у постанові Великої Палати Верховного Суду також зроблено висновки про те, що під час вирішення спорів щодо правомірності формування платниками податків своїх даних податкового обліку, зокрема якщо предметом спору є достовірність первинних документів та підтвердження інших обставин реальності відображених у податковому обліку господарських операцій, необхідно враховувати, що відповідно до вимог частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Отже, наявність у платника податків первинних документів в підтвердження задекларованих сум податкового кредиту, є підставною для одержання податкової вигоди, якщо контролюючий орган не встановив і не довів, що відомості, які містяться в цих документах, неповні, недостовірні, суперечливі або ґрунтуються на інших документах, недійсність даних в яких установлена судом.
У разі надання контролюючим органом доказів, які в сукупності з іншими доказами у справі свідчать, що документи, на підставі яких платник податків сформував дані податкового обліку, містять інформацію, що не відповідає дійсності, платник податків має спростовувати ці доводи. Наведене випливає зі змісту частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно з якою кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду та з огляду на положення статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України обставини підлягають встановленню адміністративними судами під час розгляду відповідних спорів по суті на підставі всіх належних і допустимих доказів, причому жоден з доказів не має наперед установленої сили, у тому числі будь-які дані, отримані в межах кримінальних проваджень. Ці дані підлягають ретельній перевірці безпосередньо судом, що розглядає справу, в силу офіційності з`ясування обставин справи, а також якщо платник податків обґрунтовано заперечує достовірність відповідних даних.
Таким чином, на підтвердження фактичного здійснення господарських операцій, враховуючи специфіку таких операцій та договорів, що їх регламентують, Товариство повинно мати відповідні належно оформлені первинні документи, які в сукупності з встановленими обставинами мають свідчити про беззаперечний факт реального вчинення господарських операцій, що є підставою для формування платником податкового обліку.
Крім того, при вирішенні податкових спорів Суд враховує презумпцію добросовісності платника податків за якою передбачається економічна виправданість дій платника, що мають своїм наслідком отримання податкової вигоди та достовірність у бухгалтерській та податковій звітності платника.
Згідно доктрини реальності господарської операції, яка застосовується у судовій практиці Верховного Суду, наслідки для податкового обліку створює лише фактичний рух активів.
Нормами Податкового кодексу України презюмується вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків, як обов`язкова ознака господарської операції.
13. Як встановлено судами та вбачається з акту перевірки підставами для невизнання контролюючим органом формування позивачем податкового кредиту з ПДВ з контрагентами ТОВ «ЗАПОРОЖСПЕЦСПЛАВ», ТОВ «ПЛАВМЕТ-ДНІПРО», ТОВ «АМЗ-ГРУП», ТОВ «СПП СЕРВІС», ТОВ «МЕТА-Д», ТОВ «НВЦ «ПРОМЕНЕРГОВУГІЛЛЯ», ТОВ «ВТС-ЮНАЙТЕД ГРУП», ТОВ «СК НІТА», ПП «КЛАПАН», ТОВ «ПРОФ КОМПАНІ», ПРАТ «УКРПРОМОБЛАДНАННЯ», ТОВ «ПРОМТЕХНОСПЛАВ-КР», ТОВ «ВО «УКРСПЕЦКОМПЛЕКТ», ТОВ «НВК «ЕЛЕКТРОПІВДЕНМОНТАЖ» слугував висновок про відсутність у контрагентів по ланцюгу постачання технічної та матеріальної бази для виробництва товару, не встановлення фактичних виробників по ланцюгу придбання товарів, неможливість реального здійснення контрагентами господарських операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна та обсягу матеріальних pecypciв, необхідних для виробництва товарів. Зазначене було встановлено контролюючим органом за результатами аналізу інформаційних баз даних ДПС.
Зі змісту судових рішень вбачається, що суди попередніх інстанцій, встановили, у який спосіб здійснювалися господарські операції між Товариством та всіма контрагентами, дослідили документи, які такі операції підтверджують. 
Так, на підставі досліджених документів, які, згідно з пунктом 44.1 статті 44 Податкового кодексу України, є підставою для податкового обліку, встановлено, що надані позивачем документи (договори, специфікації, рахунки на оплату, банківські виписки, платіжні доручення, видаткові накладні, товаро-транспортні накладні, сертифікати якості, посвідчення про вибухонебезпечність, хімічну та радіаційну безпечність, прибуткові ордери, картки складського обліку, акти приймання-передачі наданих послуг, щомісячний звіт щодо об`ємів виконаних робіт, технічні звіти, локальні кошториси, акти приймання виконаних будівельних робіт (за ф. КБ 2в), довідки про вартість виконаних будівельних робіт та затрати до актів КБ-2в, відомості ресурсів, акти про використання механізмів (автомобілі бортові) при виконані робіт за актом КБ-2в, приймально-здавальні акти (за ф. № 01), акт заміни матеріалів, акти приймання-передачі сировини, запчастин та інших ТМЦ від замовника робіт до підрядника та інші) містять достатні дані про зміст та обсяг господарських операцій, їх учасників, дату і місце їх складання, а отже підтверджують фактичне здійснення спірних господарських операцій з придбання позивачем товару. 
Також на підтвердження обставин транспортування товару на територію підприємства позивачем надано наступні документи, що оформлялись службою охорони при ввезенні товару на територію Товариства: відвисні на партії товару, складені вагарем за результатами зважування товару при перетинанні автотранспортних засобів перевізників контрольно-пропускних пунктів (КПП) позивача при ввезенні товару; разові перепустки, видані на автотранспорт перевізників у день поставок для ввезення ТМЦ на територію позивача; витяг з бази даних автоматизованої системи руху МТР на КПП підприємства з відомостями про ввезення ТМЦ на територію ПАТ «КАМЕТ-СТАЛЬ» за вересень-грудень 2021 рік.
На підтвердження подальшого фактичного руху поставленого товару, його подальшого використання позивачем у власному виробництві позивачем надано наступні докази: накладні-вимоги на відпуск/внутрішнє переміщення матеріалів за жовтень 2021-березень 2022, якими зафіксовано факти видачі ТМЦ з центрального складу цеху підготовки виробництва (ЦПП) в виробничі цехи; акти списання товарів витрачених у виробництво; технічні звіти по конвертерному цеху; акти списання доменним цехом; технічні звіти по доменному цеху, накладні-вимоги цеху на відпуск/внутрішнє переміщення матеріалів, акти списання конвертерного цеху, акти приймання-передачі (внутрішнього переміщення) основних засобів, інвентарна картка обліку основних засобів та інші.
Також на підтвердження реальності здійснення операцій до матеріалів справи долучено оборотно-сальдові відомості за 09.2021, 10.2021, 11.2021, 12.2021 по рахунку головної книги 6430100200 (к/сроч. торгова кр/заборгованість ТМЦ).
Слід зазначити, що суд першої інстанції дослідив документи щодо кожної окремої господарської операції в розрізі кожного контрагента.
Також досліджено та встановлено факти оприбуткування придбаного позивачем товару, а також використання придбаного товару у власній господарській діяльності позивача, зокрема у виробництві продукції та її подальшої реалізації.
При цьому контролюючим органом не надано допустимих та достовірних доказів, а судами під час розгляду справи не було встановлено, що відомості, які містяться в первинних документах, що були надані позивачем, є неповними, недостовірними, суперечливими або такими ґрунтуються на інших документах, недійсність даних в яких установлена судом.
Суди попередніх інстанцій надали правову оцінку й іншим доводам контролюючого органу, з якими останній пов`язував нереальність господарських операцій.
Як встановлено судами та вбачається з матеріалів справи, а саме з акту перевірки, контролюючий орган дійшов висновку про нереальність господарських операцій на підставі аналізу зібраної та опрацьованої узагальненої податкової інформації наявної в інформаційно - аналітичних ресурсах ДПС, відповідно до якої контрагенти позивача не мають трудових та матеріально - технічних ресурсів для проведення відповідних господарських операцій, а також не встановлено виробників товарів по ланцюгу постачання. В якості доказів на підтвердження вказаних обставин відповідачем надано до суду наступну податкову інформацію: відомості про суми нарахованого доходу, утриманого та сплаченого податку на доходи фізичних осіб та військового збору податкових агентів контрагентів позивача по ланцюгу постачання; картки платників податків з інформацію з розділу «відомості про об`єкти оподаткування»; рішення про відповідність/невідповідність платників ПДВ критеріям ризиковості платника. 
Суди попередніх інстанцій оцінили наведені відповідачем доводи та надані докази та дійшли правильного висновку, що сама по собі зібрана податкова інформація не є достатньою підставою для висновку про неможливість реального здійснення господарських операцій.
Вказана позиція неодноразово була висловлена Верховним Судом, зокрема в постановах від 03.10.2019 у справі № 811/3223/14, від 16.04.2020 у справі №810/3443/18, від 30.09.2021 у справі №400/1986/19 та фактично відповідає і позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній в постанові від 07 липня 2022 року (справа №160/3364/19), відповідно до якої податкова інформація, на підставі якої контролюючий орган робить висновки про відсутність у контрагентів трудових та матеріальних ресурсів, носить виключно інформативний характер. Посилання контролюючого органу на таку інформацію, як критерій оцінки реальності господарських операцій, є безпідставними, оскільки така інформація не відповідає критерію юридичної значимості, не є допустимим і достовірним доказом у розумінні процесуального закону та сама собою не доводить та не може свідчити про наявність податкових правопорушень.
Колегія суддів Верховного Суду зазначає, що відповідно до норм Податкового кодексу України податкова інформація є одним із джерел інформації, яке податкові органи можуть використовувати для здійснення своїх повноважень та функцій. При цьому, така інформація має бути підтверджена належними і допустимими доказами, зокрема, документами бухгалтерського і податкового обліку платника податку, його контрагента. Такі документи мають відображати зміст (суть) відносин між учасниками господарських операцій. Тобто узагальнена податкова інформація не є першоджерелом, а тому лише її наявність в розпорядженні контролюючого органу не є доказом недотримання платником вимог податкового законодавства.
Отримана відповідачем податкова інформація повинна оцінюватися у співвідношенні з первинною документацією. Така інформація носить виключно інформативний характер та сама по собі, окремо від інших доказів або за їх відсутності, не доводить наявності податкових правопорушень, на які посилається контролюючий орган.
Тому надаючи оцінку, зокрема інформації щодо кількості штатних працівників, відомостям про задекларовані об`єкти оподаткування та наявні рішення про відповідність критеріям ризиковості платника відносно учасників попередніх ланцюгів постачань сировини для постачальника позивача, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що така не ґрунтується на безпосередньому документальному дослідженню умов здійснення господарської діяльності цих платників податків, а тому не може підтверджувати обставини, на які посилається контролюючий орган. Крім того, судом першої інстанції на підставі наданих контролюючим органом наведених вище доказів фактично встановлено, що у контрагентів наявні як трудові так і матеріальні ресурси для проведення відповідної господарської діяльності (наприклад: ТОВ «ЗАПОРОЖСПЕЦСПЛАВ» середньооблікова кількість штатних працівників у 4 кв.2021 року становила 65 осіб, залишкова балансова вартість основних засобів на кінець 2021 року становила - 22155,9 тис. грн, задекларовані об`єкти оподаткування - цех, офіс, автотранспортні засоби; ТОВ «ПЛАВМЕТ-ДНІПРО» задекларовано об`єкти оподаткування: склад, офіс, модуль для заправки зрідженим газом, лабораторія, виробнича ділянка, 19 вимірювальних приладів (бензорізи, сигналізатори, компресори, роторні печі та ін.), автомобіль; балансова вартість основних засобів на 31.12.2020 становила 8 811,7 тис.грн; ТОВ «АМЗ-ГРУП» середньооблікова чисельність найманих працівників контрагента в 4 кв. 2021 року складала 46 осіб; залишкова балансова вартість основних засобів на кінець 2021 року становила 3588,9 тис.грн; власні та орендовані виробничі потужності: 2 заводи з виробничим обладнанням, офіс, цех, склад, атестована хімічна лабораторія; ТОВ «СПП «СЕРВІС» згідно наданого Додатку 4 ДФ кількість найманих працівників складала 204 особи, за цивільно-правовими договорами контрагент використовував працю 44 осіб; ТОВ «МЕТА-Д» середньооблікова кількість найманих працівників за 4 кв. 2021 року складала 26 осіб; об`єкти оподаткування: 2 ангари, 3 майданчики, прес гідравлічний монтажно-запресовочний, склад, 4 цехи, автомобіль, 2 автопричепи).
Зазначене свідчить про наявність у контрагента умов для здійснення господарської діяльності на момент укладення договорів з позивачем та можливість фактичного здійснення господарських операцій, що обумовлені такими договорами та спростовує висновки контролюючого органу.
Скаржник також наполягає на нереальності господарських операцій між позивачем та контрагентами з огляду на неврахування судами попередніх інстанцій обставин існування кримінальних проваджень відносно контрагентів позивача (друга та наступні ланки).
У постанові від 07 липня 2022 року у справі № 160/3364/19 Велика Палата Верховного Суду сформулювала висновок про те, що до постановлення вироку в межах кримінального провадження протокол допиту під час досудового розслідування не може вважатися належним доказом в адміністративному судочинстві. При цьому частиною четвертою статті 95 КПК України передбачено, що суд може обґрунтувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 255 цього Кодексу; суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.
Судами у цій справі встановлено, що станом на час розгляду справи відповідачем не надано вироків чи постанов про закриття провадження з нереабілітуючих обставин у кримінальних справах на які посилається контролюючий орган. При цьому, обставини порушення кримінальних проваджень не є беззаперечним фактом, що підтверджує відсутність реальних правових наслідків господарських операцій проведених за участю такого господарюючого суб`єкта. Крім того позивач безпосередньо не перебував у взаємовідносинах з суб`єкти господарювання, які фігурують у наявних кримінальних провадженнях.
Колегія суддів погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій та зазначає, що такий підхід до оцінки доводів контролюючого органу про існування кримінальних проваджень, в яких фігурують контрагенти платника податків, в повній мірі відповідає викладеній вище позиції Верховного Суду. Касаційна ж скарга не містить доводів, в чому полягає порушення судами правил оцінки доказів в цій частині.
Враховуючи вищевикладене колегія суддів зазначає, що під час розгляду справи відповідачем не надано до суду достатніх та належних доказів в підтвердження своїх доводів щодо відсутності реальності господарських операцій з огляду на наявність кримінальних проваджень щодо контрагентів, а отже у суду відсутні підстави для врахування зазначених доводів відповідача.
При цьому суди попередніх інстанцій не встановили, а відповідач не надав жодних доказів щодо наявності в діях позивача ознак неправомірності чи фактів узгодженості його дій з недобросовісними постачальниками з метою незаконного отримання податкових вигод або ж його обізнаності з такими діями постачальників чи сприяння ухиленню постачальниками товару від виконання податкових зобов`язань.
Підсумовуючи викладене, суд касаційної інстанції зазначає, що належних, допустимих та достовірних доказів в підтвердження посилань щодо нереальності спірних господарських операцій контролюючим органом надано не було, матеріали справи таких не містять. 
Контролюючим органом на виконання передбаченого частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України обов`язку не наведено переконливих доводів, що ґрунтуються на об`єктивній інформації та спростовують факти господарської діяльності, засвідчені первинними документами, а також не надано жодних доказів на підтвердження того, що відомості, які містяться в таких документах є недостовірними. 
Контролюючим органом зроблено відповідні висновки на підставі аналізу інформації, а не доказів, інформація (без документального підтвердження), на яку посилається відповідач, як на підставу нереальності господарських операцій, не відповідає критерію юридичної значимості та не є допустимим та достовірним доказом в розумінні процесуального Закону. 
Висновки ж судів першої та апеляційної інстанцій є результатом оцінки наявних у їх розпорядженні доказів. Суд касаційної інстанції погоджується з ними, оскільки така оцінка здійснена з дотриманням вимог процесуального закону щодо повного та всебічного з`ясування всіх обстави справи на підставі належних та допустимих доказів.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
14. Наведене вище у сукупності дає підстави вважати, що судами першої та апеляційної інстанцій повно та всебічно встановлено фактичні обставини справи та надано об`єктивний та обґрунтований їх аналіз з урахуванням доводів сторін. 
Доводи касаційної скарги не спростовують правильних по суті висновків судів першої та апеляційної інстанцій та фактично зводяться до переоцінки обставин господарських операцій позивача з контрагентами проте положення статі 341 Кодексу адміністративного судочинства України не наділяють суд касаційної інстанції повноваженнями встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
15. Переглянувши судові рішення в межах касаційної скарги, перевіривши повноту встановлення фактичних обставин справи та правильність застосування норм матеріального права, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, враховуючи норми законодавства, що регулюють спірні правовідносини, дійшов висновку, що при ухваленні оскаржуваних судових рішень, суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права, які могли б бути підставою для скасування судових рішень, а тому касаційну скаргу Східного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків, утвореного на правах відокремленого підрозділу ДПС України на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01.08.2023 та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 24.09.2024 слід залишити без задоволення.
16. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 349 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення.
Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права (частина перша статті 350 Кодексу адміністративного судочинства України).
Керуючись статтями 195, 341, 344, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд, 
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу Східного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків, утвореного на правах відокремленого підрозділу ДПС України залишити без задоволення.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01.08.2023 та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 24.09.2024 у справі №160/1299/23 залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Постанову в повному обсязі складено 18.06.2026.

Судді	І.Я.Олендер І.А. Гончарова   Р.Ф. Ханова