Справа № 308/11042/23

П О С Т А Н О В А
Іменем України

07 травня 2026 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі:
головуючого: судді Джуги С.Д.,
суддів: Кожух О.А., Собослоя Г.Г.,
з участю секретаря судового засідання: Мочан М.А.
розглянувши у відкритому судовому цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в інтересах яких діє адвокат Мигальчич Людмила Анатоліївна, на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 30 травня 2025 року у складі судді Крегул М.М., у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,
встановив :
У червні 2023 року ОСОБА_3 , в інтересах якого діє адвокат Сочка Віталій Іванович, звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.
Позов мотивовано тим, що 01 вересня 2017 року, між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , а також ОСОБА_2 укладено три договори позики, які були оформлені борговими розписками, згідно яких позивач передав відповідачам грошові кошти у розмірі 16 000 доларів США, 18 000 доларів США та 16 000 доларів США. 8 травня 2023 року позивач звернувся до відповідачів в порядку ст. 530 ЦК України з вимогами про повернення заборгованості, які виникли за договорами позики. Однак, поштові відправлення повернуто відправнику у зв`язку з закінченням терміну їх зберігання. У позові зазначає, що станом на момент пред`явлення даного позову до суду відповідачі не повернули позивачу отримані у позику грошові кошти. Крім того, позивач вказує, що оскільки договорами позики не встановлено строки повернення позики, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були зобов`язані її повернути протягом тридцяти днів від дня пред`явлення ОСОБА_3 вимог, тобто до 22.06.2023 року, у зв`язку з чим, починаючи з 23.06.2023 позивач може нараховувати 3% річних та втрати від інфляції відповідно до от. 625 ЦК України. Посилаючись на вказані обставини, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на його користь заборгованість у розмірі 50 000 доларів США; три відсотки річних у розмірі 24,70 долара США; втрати від інфляції у розмірі 3 долари США.
Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 30 травня 2025 року позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики задоволено.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 суму боргу за договорами позики від 01 вересня 2017 року в розмірі 50 000,00 доларів США, 3% відсотки річних від суми заборгованості у розмірі 24,70 долари США, та втрати від інфляції у розмірі 3 долари США.
Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі по 6710,00 грн. з кожного.
Додатковим рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 06 червня 2025 року стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 17 500 гривень.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 17 500 гривень.
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат – Мигальчич Людмила Анатоліївна, просять рішення суду першої інстанції від 30 травня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що між сторонами не виникало правовідносин щодо позикових зобов`язань, відповідно кошти по розпискам стягненню не підлягають. Натомість відповідачами було доведено, що боргові розписки за своєю правовою природою та дійсними намірами сторін є ніщо інше, як удаваний правочин вчинений з метою приховування справжніх договірних відносин між сторонами, а саме ведення спільної господарської діяльності з метою отримання прибутку. З метою отримання гарантій, що кошти у вигляді вкладу будуть спрямовані на ведення спільної господарської діяльності (у вигляді Договору про спільну діяльність) та відповідно позивач буде отримувати дивіденди, як і дохід від ведення спільного бізнесу, позивач запропонував відповідачам, як альтернативу оформити удаваний правочин, у вигляді боргових розписок з метою приховати справжні договірні відносини між сторонами, адже саме з його сторони, для цього були законодавчі обмеження/заборони. Зазначає, що факт ведення між сторонами саме господарських правовідносин підтверджується такими доказами як: декларації позивача за 2017-2020 рр.; витягом з реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців, де міститься інформація, що позивач у 2020 році був зареєстрований як фізична особа-підприємець; довідки про доходи відповідачів за період 2017-2020 р.р.; покази свідків, які надавались у суді першої інстанції. Крім того стверджує, що висновок експерта за результатами проведення комплексної судово-почеркознавчої експертизи та судово-технічної експертизи документів від 10.02.2025 № 5257-Е є не повним та викликає сумніви в його обґрунтованості, а відтак не спростовує тверджень відповідачів, що оригінал розписки було знищено.
У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_3 , в інтересах якого діє адвокат – Сочка Віталій Іванович, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість. Зазначає, що відповідачами не доведено удаваності укладених з 01.09.2017 року позивачем договорів позики та фактичної наявності між ними договору про спільну діяльність.
Додаткове рішення не оскаржено.
В судовому засіданні ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , їх представник – адвокат Мигальчич Л.А. підтримали апеляційну скаргу, просять її задовольнити. 
Представники позивача ОСОБА_3 - адвокати Сочка В.В., Пазина Р.О. просять апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення відповідачів, їх представника та пояснення представників позивача, розглянувши і дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних мотивів.
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Задовольняючи заявлений позов, суд першої інстанції виходив з доведності укладення між сторонами договорів позики та порушення відповідачами своїх зобов`язань щодо повернення коштів за договорами. 
З такими висновками суду погоджується і колегія суддів, виходячи з наступного.
Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, 01.09.2017 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 отримали у ОСОБА_3 позику в сумі 16 000,00 доларів США, повернення яких гарантували в присутності ОСОБА_5 , про що написана розписка.
Окрім цього, 01.09.2017 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в присутності ОСОБА_5 , отримали у ОСОБА_3 позику в сумі 16 000,00 доларів США, про що написана розписка.
Також, 01.09.2017 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 взяли у ОСОБА_3 позику в сумі 18 000,00 доларів США, повернення яких гарантували в присутності ОСОБА_5 , про що написана розписка.
Оригінали розписок від 01.09.2017 року були долучені позивачем до матеріалів справи. 
Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не заперечили факту власноручного ними написання, підписання та надання позивачу розписок від 01.09.2017року .
Висновком експерта за результатами проведення судової комплексної судово-почеркознавчої експертизи та судово-технічної експертизи документів № 5257-Е від 10.02.2025 року встановлено, що рукописні записки (текст) і підписи на трьох аркушах розписок від 01.09.2017 року виконані пишучим приладом, а саме кульковою ручкою, спорядженої пастою синього кольору. По тексту трьох розписок від 01.09.2017 року поодиноко спостерігаються виправлення літер і цифр, що є характерними для почерку ОСОБА_2 (подібні виправлення наявні у зразках почерку ОСОБА_2 ). Які-небудь зміни (дописи, змивання, підчистки, тощо) у першопочатковий текст розписок від 01.09.2017 року із зміною змісту первісних записів не виявлено. Рукописні записи (текст) на розписках, що містяться на трьох аркушах паперу від 01.09.2017 року, виконані ОСОБА_2 . Підписи від імені ОСОБА_2 на розписках, що містяться на трьох аркушах паперу від 01.09.2017 року, виконані ОСОБА_2 . Підписи від імені ОСОБА_1 на розписках, що містяться на трьох аркушах паперу від 01.09.2017 року, виконані ОСОБА_1 .
Згідно зі ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. 
Договір є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків (ст. 11 ЦК України).
Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Частиною першою ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України).
Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
За своєю суттю договір чи розписка про отримання в борг грошових коштів є документами, якими підтверджується як укладення договору, його умови, а також засвідчують отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.
Такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).
У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046,1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови.
Такі правові висновки про застосування статей 1046,1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16, від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, та постановах Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц (провадження № 61-5020св18), від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15 (провадження № 61-42915св18), від 21 липня 2021 року у справі № 758/2418/17 (провадження № 61-9694св20), від 14 липня 2022 року у справі № 204/4341/17 (провадження № 61-4389св21).
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що 01.09.2017 року між позивачем ОСОБА_3 та відповідачами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 укладено три договори позики, згідно яких позивач передав, а відповідачі отримали в борг грошові кошти у розмірі 16 000доларів США, 18 000доларів США, 16 000доларів США, всього 50 000 доларів США, що підтверджується відповідними розписками. Висновком експерта за результатами проведення судової комплексної судово-почеркознавчої експертизи та судово-технічної експертизи документів № 5257-Е від 10.02.2025 року, яка проведена судом першої інстанції за клопотанням відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , підтверджено, що які-небудь зміни (дописи, змивання, підчистки, тощо) у першопочатковий текст розписок від 01.09.2017 року із зміною змісту первісних записів не виявлено. Рукописні записи (текст) на розписках, що містяться на трьох аркушах паперу від 01.09.2017 року, виконані ОСОБА_2 . Підписи від імені ОСОБА_2 на розписках, що містяться на трьох аркушах паперу від 01.09.2017 року, виконані ОСОБА_2 . Підписи від імені ОСОБА_1 на розписках, що містяться на трьох аркушах паперу від 01.09.2017 року, виконані ОСОБА_1 . 
Доводи апеляції, що даний висновок є неповним та викликає сумнів в його обґрунтованості, є безпідставними.
Ухвалою суду апеляційної інстанції від 07.05.2026 року в задоволенні клопотання відповідачів про призначення у даній справі повторної комплексної судово-почеркознавчої експертизи та судово-технічної експертизи відмовлено.
Висновок експерта за результатами проведення судової комплексної судово-почеркознавчої експертизи та судово-технічної експертизи документів № 5257-Е від 10.02.2025 року є належним та допустимим доказом, в якому надані обґрунтовані відповіді на питання, що входять в предмет доказування у даній справі. 
Окрім того, відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 самі не заперечили факту власноручного ними написання, підписання та надання позивачу розписок від 01.09.2017року.
Розписка про отримання у борг грошових коштів за своєю суттю є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
Таким чином, позивачем підтверджено факт надання відповідачам в борг грошових коштів.
Судом першої інстанції обгрунтовано не взято до уваги заперечення відповідачів, що є і доводами апеляційної скарги, про те, що кошти за розписками фактично отримані не були, а правочини фактично були укладені з метою приховування справжніх договірних відносин, а саме здійснення спільної господарської діяльності з метою отримання прибутку, 
Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.
Відповідно до роз`яснень, наведених в абзацах 1 і 2 п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за удаваним правочином (ст. 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.
Відповідач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.
Зміст договору про спільну діяльність, його умови, права і обов`язки сторін за договором визначено ст.ст. 1130, 1131 ЦК України, якими зокрема, передбачено: мету спільної діяльності; розмір вкладу кожного з учасників у спільну діяльність; визначення функцій та повноважень учасників у межах спільної діяльності; правовий статус виділеного для спільної діяльності майна; порядок покриття витрат та збитків учасників у спільній діяльності; розподіл прибутку спільної діяльності; строк спільної діяльності; порядок завершення спільної діяльності.
Проте, відповідачами, відповідно до ст.ст.12, 13, 81 ЦПК України не доведено належними та допустимими доказами намір сторін укласти договір про спільну діяльність, виникнення за цим договором у сторін прав та обов`язків, що б підтверджувало удаваність договору позики з метою приховання договору про спільну діяльність.
Показанння допитаних судом першої інстанції свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , на які посилаються відповідачі і у апеляційній скарзі, не є належним допустимим та достатнім доказом факту укладення між сторонами договору про спільну діяльність, який оформлений борговими розписками.
Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорення окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків (ч.1 ст.218 ЦК України).
Зміст розписок, які власноручно написані та підписані відповідачами беззаперечно свідчить, що грошові кошти від позивача відповідачі отримали як позику, та не указує на те, що такі кошти отримані з метою здійснення спільної діяльності з позивачем. 
Дані доводи відповідачів є безпідставними і не заслуговують на увагу.
Згідно ст.530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Матеріалами справи доведено, 18.05.2023 року позивач ОСОБА_3 направив за місцем проживання відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , вказаним останніми у боргових розписках, вимоги про повернення позики у відповідному до розписок розмірі, що підтверджується долученими до матеріалів справи письмовими вимогами, квитанціями про оплату поштового відправлення, накладними описом вкладення у цінний лист. Однак, такі листи адресатам доставлені не були та повернуті відправнику.
На момент зверенння до суду із даним позовом та на час розгляду справи судом відповідачі не виконали свого зобов`язання з повернення позики, а тому суд першої інстанціі дійшов правильного висновку про стягнення з відповідачів боргу за договорами позики у розмірі 50 000 доларів США та 3% річних від суми заборгованості за перід з 23.06.2023 по 28.06.2023 року у сумі 24,70 доларів США, і обгрунтовано захистив порушені права позивача.
Доводи апеляційної скарги даних висновків суду не спростовують, ґрунтуються на припущеннях та неправильному тлумаченні вищевказаних норм матеріального права, які регулюють спріні правовідносини між сторонами, а тому не заслуговують на увагу
Рішення суду першої інстанції у цій частині є законним та обґрунтованим, і підстав для його скасування чи зміни не має.
Разом з тим, помилковими є висновки суду щодо стягнення з відповідачів втрат від інфляції у ромірі 3 долари США.
Оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, то ч.2 ст. 625 ЦК України щодо сплати заборгованості з урахуванням установленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором у національній валюті - гривні, а не в іноземній або в еквіваленті до іноземної валюти, тому індексація у цьому випадку застосуванню не підлягає.
Відповідно до приписів п.4 ст.376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
З врахуванням наведеного рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідачів інфляційних втрат у розмірі 3 долари США підлягає скасуванню, з ухваленням у цій частині нового рішення про відмову у даних вимогах з вищенаведених підстав.
Керуючись ст.ст. 374,376,381-384 ЦПК України, апеляційний суд,-
ухвалив :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в інтересах яких діє адвокат Мигальчич Людмила Анатоліївна, задовольнити частково.
Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 30 травня 2025 року в частистині заявлених вимог ОСОБА_3 про стягнення втрат від інфляції у розмірі 3 долари США скасувати та ухвалити у цій частині нове рішення, яким у даних вимогах ОСОБА_3 відмовити.
В решті рішення суду залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду.
Повний текст судового рішення складено 18 травня 2026 року.

Головуючий: 

Судді: