ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я
і м е н е м У к р а ї н и

24 червня 2026 року 	м. Полтава	Справа №440/5646/26	

Полтавський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого – судді Кукоби О.О., 
за участю:
секретаря судового засідання – Лазебної А.В.
та представників сторін:
від позивача – Жолонко О.В., 
від відповідача – Малініна К.М., 
розглянув у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Мартинівської сільської ради Полтавського району Полтавської області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

1. Стислий зміст позовних вимог та їх обґрунтування.

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом до Виконавчого комітету Мартинівської сільської ради Полтавського району Полтавської області (далі - відповідач, Виконком Мартинівської сільської ради), у якому просив: 
- визнати протиправною бездіяльність Виконкому Мартинівської сільської ради щодо відмови складення та видачі акта про встановлення факту здійснення постійного догляду від 12.02.2026 №11, за формою, що встановлена додатком 8 до Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 №560; 
- зобов`язати Виконком Мартинівської сільської ради (комісію зі встановлення факту здійснення особою постійного догляду особами, які проживають на території Мартинівської територіальної громади та складання акту про встановлення факту здійснення особою постійного догляду) надати ОСОБА_1 акт про встановлення факту здійснення постійного догляду за бабусею, ОСОБА_2 , за формою, що встановлена додатком 8 до Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №560. 
Позовні вимоги обґрунтував посиланням на те, що він постійно здійснює догляд за своєю бабусею, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка є особою з інвалідністю третьої групи, відповідно до медичної документації форми № 080-4/о від 28.01.2026, потребує постійного стороннього догляду, за відсутності інших осіб, які є членами сім`ї першого та другого ступеня споріднення та можуть здійснювати догляд. З метою реалізації права на отримання відстрочки від призову на військову службу позивач звернувся до Виконкому Мартинівської сільської ради із заявою про надання йому акта про встановлення факту здійснення постійного догляду, за формою, що встановлена додатком 8 до Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №560, однак відповідач відмовив у складенні такого акта. 

2. Позиція відповідача. 

Відповідач позов не визнав та у відзиві на позовну заяву просив у задоволенні позовних вимог відмовити з огляду на їх необґрунтованість та безпідставність /а.с. 21-25/. Свою позицію мотивував посиланням на те, що відповідно до пункту 9 частини першої статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", проте вказана норма закону не передбачає бабусю, як члена сім`ї, догляд за якою є підставою для надання відстрочки від призову під час мобілізації, у зв`язку з чим у задоволенні заяви та видачі Акту встановлення факту здійснення особою постійного догляду - відмовлено.

3. Процесуальні дії у справі. 

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 11.05.2026 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за цим позовом, а її розгляд призначено за правилами спрощеного позовного провадження з викликом учасників у відкрите судове засідання. 
Судове засідання 02.06.2026 відкладено з огляду на неявку представників сторін. 
Судове засідання 23.06.2026 не проводилось з огляду на перебування судді у відрядженні. 
У судовому засіданні 24.06.2026 представник позивача позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити, а представник відповідача - наполягала на відмові у задоволенні позовних вимог. 

Обставини справи  

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянин України, військовозобов`язаний /а.с. 4/. 
Позивач з метою отримання Акта про встановлення факту здійснення постійного догляду за особою, зазначеною у пункті 9 частини першої статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", а саме: за бабусею – ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка є особою з інвалідністю 3 групи відповідно до пункту 61 Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період (зі змінами), звернувся до Виконкому Мартинівської сільської ради із заявою від 06.02.2026, до якої додав: копії паспорта та РНОКПП ОСОБА_1 ; витяг з реєстру територіальної громади щодо ОСОБА_1 ; копії паспорта та РНОКПП ОСОБА_2 ; витяг з реєстру територіальної громади щодо ОСОБА_2 ; копію довідки № 004822 від 25.06.1992 щодо встановлення ОСОБА_2 інвалідності; копію посвідчення ветеран правці ОСОБА_2 ; копію свідоцтва про народження ОСОБА_1 серія НОМЕР_1 ; копію свідоцтва про смерть ОСОБА_3 ; копію свідоцтва про народження ОСОБА_3 № НОМЕР_2 ; копії паспорта та РНОКПП ОСОБА_3 ; копію посвідчення ветеран правці ОСОБА_3 ; копію витягу з реєстру територіальної громади щодо ОСОБА_3 ; копію довідки ЛКК № 26 від 02.02.2026 (надана ОСОБА_3 ); висновок форми № 080-4/о від 28.01.2026, виданий ОСОБА_2 ; довідку виконавчого комітету Мартинівської сільської ради від 16.03.2026 /а.с. 26-37/.
Комісія зі встановлення факту здійснення особою догляду (постійного догляду) за особами, які проживають на території Мартинівської територіальної громади та складання акта про встановлення факту здійснення особою догляду (постійного догляду) за результатами розгляду вказаної заяви надала відмову у складенні та видачі акта встановлення факту здійснення особою постійного догляду від 12.02.2026 №11 /а.с. 13/.
Підставою для відмови комісія зазначила те, що заявником подано заяву та відповідний пакет документів для підтвердження здійснення догляду за бабусею - гр. ОСОБА_2 - на підставі пункту 9 частини першої статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", проте вказана норма закону не передбачає бабусю, як члена сім`ї, догляд за якою є підставою для надання відстрочки від призову під час мобілізації.
Не погодившись з наведеною позицією комісії, позивач звернувся до суду з цим позовом. 

Норми права, якими урегульовані спірні відносини 

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Так само, у силу частини третьої статті 24 Закону України від 21.05.1997 №280/97-ВР "Про місцеве самоврядування в Україні" (надалі - Закону №280/97-ВР) органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України.
Статтею 65 Основного Закону України визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Відповідно до статті 1 Закону України від 12.05.2015 №389-VIII "Про правовий режим воєнного стану" (надалі - Закон №389-VIII) воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень. 
Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-IX, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який у подальшому неодноразово продовжувався та діє донині. 
Указом Президента України від 24.02.2022 №69/2022 "Про загальну мобілізацію" постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію. 
Закон України від 21.10.1993 №3543-XII "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" (далі - Закон №3543-XII) встановлює правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, визначає засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів.
За визначенням, наведеним у статті 1 Закону №3543-ХІІ, мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано. 
Частиною першою статті 22 Закону №3543-ХІІ визначені обов`язки громадян щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації, а саме: з`являтися за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строк та місце, зазначені в повістці (військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, військовозобов`язані, резервісти розвідувальних органів України - за викликом відповідного підрозділу розвідувальних органів України), для взяття на військовий облік військовозобов`язаних чи резервістів, визначення їх призначення на особливий період, направлення для проходження медичного огляду; надавати в установленому порядку під час мобілізації будівлі, споруди, транспортні засоби та інше майно, власниками яких вони є, Збройним Силам України, іншим військовим формуванням, силам цивільного захисту з наступним відшкодуванням державою їх вартості в порядку, встановленому законом; проходити медичний огляд для визначення придатності до військової служби згідно з рішенням військово-лікарської комісії чи відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, закладів охорони здоров`я Служби безпеки України, а у розвідувальних органах України - за рішенням керівників відповідних підрозділів або військово-лікарської комісії Служби зовнішньої розвідки України, розвідувального органу Міністерства оборони України, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону. 
Своєю чергою, статтею 23 Закону №3543-ХІІ передбачена відстрочка від призову на військову службу під час мобілізації.
Так, відповідно до пунктів 9, 14 частини першої статті 23 Закону №3543-ХІІ не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані:
- зайняті постійним доглядом за хворою дружиною (чоловіком), дитиною та/або своїми батьком чи матір`ю (батьком чи матір`ю дружини (чоловіка), якщо вона сама потребує постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи, померла (загинула), визнана зниклою безвісти або безвісно відсутньою, оголошена померлою, і батько чи мати дружини не має інших працездатних членів сім`ї, які зобов`язані та можуть здійснювати за ними догляд), які за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, чи рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи потребують постійного догляду;
- члени сім`ї другого ступеня споріднення особи з інвалідністю I або II групи, зайняті постійним доглядом за нею (не більше одного та за умови відсутності членів сім`ї першого ступеня споріднення або якщо члени сім`ї першого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи). У разі відсутності членів сім`ї першого та другого ступеня споріднення норма цього пункту поширюється на членів сім`ї третього ступеня споріднення особи з інвалідністю I або II групи. 
Відповідно до пункту 61 Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 №560 (надалі - Порядок №560, в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин), 
Військовозобов`язані, які здійснюють постійний догляд за особами, зазначеними у пунктах 9 і 14 частини першої статті 23 Закону України “Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію”, та не отримують компенсації (допомоги, надбавки) на догляд за ними, для розгляду питання надання їм відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації звертаються за встановленням факту здійснення постійного догляду із заявою у довільній формі на ім`я керівника виконавчого органу сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її утворення) ради, районної у м. Києві військової адміністрації за адресою задекларованого/ зареєстрованого місця проживання особи, зазначеної у пунктах 9 і 14 частини першої статті 23 Закону України “Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію”, за якою здійснюється догляд. У заяві повинні бути зазначені такі відомості про військовозобов`язаного, який здійснює постійний догляд: прізвище, власне ім`я, по батькові (за наявності), адреса задекларованого/зареєстрованого місця проживання, контактні дані, реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія (за наявності) та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків, офіційно повідомили про це відповідному контролюючому органу і мають відмітку в паспорті); відомості про особу, за якою здійснюється постійний догляд (прізвище, власне ім`я, по батькові (за наявності), адреса зареєстрованого/задекларованого місця проживання, контактні дані, реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія (за наявності) та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків, офіційно повідомили про це відповідному контролюючому органу і мають відмітку в паспорті). 
Військовозобов`язані, які здійснюють постійний догляд за особами, зазначеними у пунктах 9 і 14 частини першої статті 23 Закону України “Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію”, до заяви, зазначеної в абзаці першому цього пункту, додають документи, визначені у підпунктах 9 і 14 додатка 5 (крім акта про встановлення факту здійснення особою постійного догляду (додаток 8). 
Районні, міські держадміністрації (військові адміністрації), виконавчі органи сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх утворення) рад для розгляду документів щодо встановлення факту здійснення військовозобов`язаним постійного догляду за особами, зазначеними у пунктах 9 і 14 частини першої статті 23 Закону України “Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію”, утворюють постійно діючу комісію із встановлення факту здійснення особою постійного догляду. 
Комісія із встановлення факту здійснення особою постійного догляду здійснює розгляд заяви протягом десяти календарних днів з дати її подання. 
До складу комісії із встановлення факту здійснення особою постійного догляду можуть входити депутати місцевої ради, представники виконавчих органів місцевого самоврядування, громадських організацій загальною чисельністю не менше ніж п`ять осіб. 
Під час своєї роботи комісія із встановлення факту здійснення особою постійного догляду: 
відвідує місце проживання особи, за якою здійснюється постійний догляд, зазначене у заяві військовозобов`язаного, для встановлення факту здійснення постійного догляду; 
перевіряє відомості щодо наявності/відсутності інших осіб, які здійснюють постійний догляд за особою, зазначеною в заяві, зокрема інформацію щодо наявних прийнятих структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних, міських держадміністрацій (військових адміністрацій), виконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх утворення) рад рішень про надання соціальних послуг з догляду за особою, за якою здійснює догляд військовозобов`язаний, за її задекларованим/зареєстрованим місцем проживання. 
За результатами роботи комісія із встановлення факту здійснення особою постійного догляду складає та надає військовозобов`язаному акт про встановлення факту здійснення особою постійного догляду (додаток 8). 
На виконання пункту 61 Порядку №560 розпорядженням Мартинівського сільського голови від 05.06.2024 № 120-од "Про утворення комісії із встановлення факту здійснення особою догляду (постійного догляду) та складання відповідного акту" утворено комісію із встановлення факту здійснення особою догляду (постійного догляду) особами, які проживають на території Мартинівської громади, затверджено посадовий склад комісії (п. 1); затвердженого Положення про комісію із встановлення факту здійснення особою догляду (постійного догляду) особами, які проживають на території Мартинівської громади та складання акту про встановлення факту здійснення особою догляду (постійного догляду) (п. 2); форму заяви для встановлення факту здійснення особою догляду (постійного догляду) та складання акту про встановлення факту здійснення особою догляду (постійного догляду) (п. 3); форму відмови у видачі акту про встановлення факту здійснення особою догляду (постійного догляду) (п. 4) та уповноважено членів комісії на складання акту про встановлення факту здійснення особою догляду (постійного догляду) за формою додатку 8 Порядку 560 (п. 5). 
Відповідно до пункту 17 Положення про комісію зі встановлення факту здійснення особою постійного догляду особами, які проживають на території Мартинівської територіальної громади та складання акта про встановлення факту здійснення особою постійного догляду відмова у видачі Акта надається у таких випадках: 1) у випадку, якщо до заяви не додані документи, подання яких, згідно з вимогами цього Положення та підпунктів 9 і 14 додатку 5 Порядку 560 є обов`язковими; 2) військовозобов`язаний отримує компенсацію (допомогу, надбавку) на догляд за особою, яка потребує постійного догляду; 3) військовозобов`язаний здійснює постійний догляд за особами, які не підпадають під категорії осіб, зазначені у пунктах 9 і 14 частини першої статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію".

Оцінка судом обставин справи 

Згідно з частиною другою статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
У цій справі спір стосується правомірності відмови Виконкому Мартинівської сільської ради у складенні акта про встановлення факту здійснення позивачем постійного догляду за бабусею, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку /частина друга статті 2 КАС України/.
Відповідач, відмовляючи ОСОБА_1 у складенні акта встановлення факту здійснення особою постійного догляду, виходив з того, що у заяві від 06.02.2026 позивач посилався на приписи пункту 9 частини першої статті 23 Закону№3543-ХІІ, у силу якої бабуся не відноситься до осіб, за якими може здійснюватися постійний догляд. 
Таким чином, відповідач фактично вдався до оцінки наявності у позивача права на відстрочку від призову на військову службу. 
Суд враховує, що повноваження комісії із встановлення факту здійснення особою постійного догляду визначені пунктом 61 Порядку №560, а саме комісія: 
відвідує місце проживання особи, за якою здійснюється постійний догляд, зазначене у заяві військовозобов`язаного, для встановлення факту здійснення постійного догляду; 
перевіряє відомості щодо наявності/відсутності інших осіб, які здійснюють постійний догляд за особою, зазначеною в заяві, зокрема інформацію щодо наявних прийнятих структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних, міських держадміністрацій (військових адміністрацій), виконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх утворення) рад рішень про надання соціальних послуг з догляду за особою, за якою здійснює догляд військовозобов`язаний, за її задекларованим/зареєстрованим місцем проживання. 
Таким чином, з`ясування наявності / відсутності підстав для оформлення військовозобов`язаному відстрочки від призову на військову службу не входить до повноважень комісії із встановлення факту здійснення особою постійного догляду.
Суд зауважує, що аналіз наведених вище положень частини другої статті 19 Конституції України, частини третьої статті 24 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" дає змогу дійти висновку, що діяльність органів місцевого самоврядування здійснюється у відповідності до спеціально-дозвільного типу правового регулювання, яке побудовано на основі принципу "заборонено все, крім дозволеного законом; дозволено лише те, що прямо передбачено законом". Застосування такого принципу суттєво обмежує цих суб`єктів у виборі варіантів чи моделі своєї поведінки, а також забезпечує використання ними владних повноважень виключно в межах закону і тим самим істотно обмежує можливі зловживання з боку держави та її органів.
Вчинення ж органом місцевого самоврядування чи його посадовою особою дій у межах компетенції, але непередбаченим способом, у непередбаченій законом формі або з виходом за межі компетенції є підставою для визнання таких дій та правових актів, прийнятих у процесі їх здійснення, неправомірними. 
Крім того, 15.12.2023 набрав чинності Закон України від 17.02.2022 №2073-ІХ "Про адміністративну процедуру" (далі – Закон №2073-ІХ), який регулює відносини органів виконавчої влади, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, інших суб`єктів, які відповідно до закону уповноважені здійснювати функції публічної адміністрації, з фізичними та юридичними особами щодо розгляду і вирішення адміністративних справ шляхом прийняття та виконання адміністративних актів. 
Стаття 4 Закону №2073-ІХ відносить до принципів адміністративної процедури пропорційність та гарантування права особи на участь в адміністративному провадженні. 
Поняття принципу пропорційності розкрито у статті 14 Закону №2073-ІХ, відповідно до частин другої, третьої якої адміністративний акт повинен прийматися з дотриманням необхідного балансу між несприятливими наслідками для права, свободи чи законного інтересу особи і цілями, на досягнення яких спрямований адміністративний акт. Негативні наслідки для особи та публічних інтересів повинні бути найменшими. 
Адміністративний орган зобов`язаний використовувати свої повноваження з метою, з якою такі повноваження надані. Мета, з якою надано повноваження, визначається законом або випливає з його положень. 
Тож головною метою принципу пропорційності є захист обсягу та змісту фундаментальних прав і свобод особи від свавільного впливу з боку публічних органів, а саме від їх надмірного впливу (у тому числі дискреційного характеру), необґрунтованої дискримінації, неналежного виконання ними своїх обов`язків щодо захисту цих прав і свобод. Водночас принцип пропорційності має сприяти балансуванню публічних і приватних інтересів, що є найбажанішим результатом його використання. 
Частиною першою статті 6 Закону №2073-IX визначено, що адміністративний орган здійснює адміністративне провадження виключно на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України, цим Законом та іншими законами України, а також на підставі міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. 
Адміністративний орган зобов`язаний обґрунтовувати адміністративні акти, які він приймає, крім випадків, визначених законом. Адміністративний акт, який може негативно вплинути на право, свободу чи законний інтерес особи, повинен містити мотивувальну частину, що відповідає вимогам цього Закону (частина третя статті 8 Закону № 2073-IX).
А відповідно до частини першої статті 17 Закону №2073-ІХ особа має право бути заслуханою адміністративним органом, надавши пояснення та/або заперечення у визначеній законом формі до прийняття адміністративного акта, який може негативно вплинути на право, свободу чи законний інтерес особи.
Суд, за результатами аналізу положень пункту 61 Порядку №560, зазначає, що складенню акта про встановлення факту здійснення постійного догляду передує відвідування місця проживання особи, за якою здійснюється постійний догляд для встановлення факту здійснення постійного догляду. 
З урахуванням вжитого законодавцем слова "відвідує" суд зауважує, що комісія не наділена повноваженнями визначати доцільність (необхідність) відвідування особи, за якою здійснюється постійний догляд, тоді як у ході розгляду справи суду не надано доказів, що комісія відвідувала ОСОБА_2 з метою встановлення факту здійснення постійного догляду.
Посилання представника відповідача на приписи підпункту 3 пункту 17 Положення про комісію зі встановлення факту здійснення особою постійного догляду особами, які проживають на території Мартинівської територіальної громади та складання акта про встановлення факту здійснення особою постійного догляду, відповідно до якого відмова у видачі Акта надається у випадках: військовозобов`язаний здійснює постійний догляд за особами, які не підпадають під категорії осіб, зазначені у пунктах 9 і 14 частини першої статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", суд визнає безпідставними, оскільки наведена норма суперечить положенням пункту 61 Порядку №560. 
За наведених обставин, суд дійшов висновку, що відмова комісії зі встановлення факту здійснення особою постійного догляду особами, які проживають на території Мартинівської територіальної громади та складання акту про встановлення факту здійснення особою постійного догляду від 12.02.2026 №11 у видачі позивачу Акта встановлення факту здійснення особою догляду не відповідає вимогам частини другої статті 19 Конституції України, частини третьої статті 24 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" та частини другої статті 2 КАС України, є необґрунтованою та безпідставною. 
У контексті наведеного суд враховує, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8 Конституції України). Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). 
Елементом верховенства права є принцип юридичної визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоби виключити ризик свавілля. На думку Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ), поняття "якість закону" означає, що національне законодавство повинне бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справах "C. G. та інші проти Болгарії" від 24.04.2008 (C. G. and Others v. Bulgaria, заява №1365/07, § 39), "Олександр Волков проти України" від 09.01.2013 (Oleksandr Volkov v. Ukraine, заява №21722/11, § 170)). 
ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоби позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справах "Кантоні проти Франції" від 11.11.1996 (Cantoni v. France, заява №17862/91, § 31, 32), "Вєренцов проти України" від 11.04.2013 (Vyerentsov v. Ukraine, заява №20372/11, § 65)). 
Принцип правової визначеності має застосовуватись не лише на етапі нормотворчої діяльності, а й під час безпосереднього застосування існуючих норм права, що даватиме можливість особі в розумних межах передбачати наслідки своїх дій, а також послідовність дій держави щодо можливого втручання в охоронювані Конвенцією та Конституцією України права та свободи цієї особи. 
Вимога щодо "якості закону" та обов`язок застосовувати найбільш сприятливий для особи спосіб його тлумачення, у разі якщо такий закон не відповідає визначеним критеріям якості закону, ґрунтуються передусім на положеннях частини першої статті 57 Конституції України, яка встановлює, що "кожному гарантується право знати свої права і обов`язки". Із цієї конституційної норми відомо те, що у випадку встановлення судом того факту, що закон сформульований у спосіб, який не дозволяє особі знати свої права і обов`язки, застосування (тлумачення) такого закону повинно відбуватися судом на користь особи, яку позбавили (звузили) на підставі цього закону певного права або встановили (розширили) для неї нові обов`язки.
За вищевикладених обставин, суд констатує, що недотримання відповідачем порядку розгляду заяви ОСОБА_1 від 06.02.2026 про надання йому акта здійснення постійного догляду є підставою для визнання протиправною відмови Виконкому Мартинівської сільської ради від 12.02.2026 №11 у складенні та видачі акта про встановлення факту здійснення постійного догляду, за формою, що встановлена додатком 8 до Порядку №560.
Обираючи належний спосіб захисту порушеного права позивача, суд враховує такі обставини. 
Складення акта про встановлення факту здійснення постійного догляду відповідно до пункту 61 Порядку №560 віднесено до повноважень комісії органу місцевого самоврядування, на яку покладено обов`язки з визначення наявності підстав для складення такого акта.
Водночас, як зазначив суд вище, повноваження комісії полягають у:
- відвідуванні місця проживання особи, за якою здійснюється постійний догляд, зазначеного у заяві військовозобов`язаного, для встановлення факту здійснення постійного догляду; 
- перевірці відомостей щодо наявності/відсутності інших осіб, які здійснюють постійний догляд за особою, зазначеною в заяві.
Представник позивача у поданій до суду позовній заяві та у судовому засіданні 24.06.2026 зазначав, що на постійному догляді та утриманні позивача знаходяться дідусь, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який відповідно до довідки ЛКК № 26 від 02.02.2026 потребує постійного стороннього догляду /а.с. 10/ та бабуся, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка є особою з інвалідністю третьої групи, відповідно до медичної документації форми № 080-4/о від 28.01.2026, потребує постійного стороннього догляду /а.с. 10 - зі звороту/. 
При цьому, інші члени сім`ї, які могли б утримувати та здійснювати догляд відсутні, оскільки син ОСОБА_2 , батько позивача - ОСОБА_3 , помер ІНФОРМАЦІЯ_4 /а.с. 11 - зі звороту/.
Представник відповідача наведених обставин не заперечувала. 
У силу статті 2 КАС України метою адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. 
Ця мета узгоджується зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, відповідно до якої кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Зі змісту пункту 49 рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006 у справі "Єфименко проти України" можливо дійти висновку про те, що не розглядається у якості ефективного засіб захисту, який: "є залежним від розсуду відповідних органів влади і не є безпосередньо доступним для того, кого він стосується". 
Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості й забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац десятий пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 №3-рп/2003). 
Верховний Суд у постанові від 23.12.2021 у справі №480/4737/19 зауважив, що ефективний спосіб захисту прав та інтересів особи в адміністративному суді має відповідати таким вимогам: забезпечувати максимально дієве поновлення порушених прав за існуючого законодавчого регулювання; бути адекватним фактичним обставинам справи; не суперечити суті позовних вимог, визначених особою, що звернулася до суду; узгоджуватися повною мірою з обов`язком суб`єкта владних повноважень діяти виключно у межах, порядку та способу, передбаченого законом.
З урахуванням вищевикладеного, суд, з метою гарантування позивачу найбільш ефективного способу захисту порушеного права, вважає за необхідне зобов`язати Виконком Мартинівської сільської ради (комісію зі встановлення факту здійснення особою постійного догляду особами, які проживають на території Мартинівської територіальної громади та складання акту про встановлення факту здійснення особою постійного догляду) надати ОСОБА_1 акт про встановлення факту здійснення постійного догляду за бабусею, ОСОБА_2 , за формою, що встановлена додатком 8 до Порядку №560.
При цьому суд виходить з того, що визначення наявності / відсутності підстав для оформлення позивачу відстрочки від призову на військову службу не входить до компетенції комісії відповідача, а також не є предметом цього спору. 

Зважаючи на встановлені у ході розгляду фактичні обставини справи та беручи до уваги норми чинного законодавства, якими урегульовані спірні відносини, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 . 

Розподіл судових витрат 

Згідно з частиною першою статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Позивач при зверненні до суду сплатив судовий збір у розмірі 1331,20 грн, що зарахований до спеціального фонду Державного бюджету України /а.с. 15, 16/. 
Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі.
При цьому, як визначено частиною першою статті 132 КАС України, розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.
За змістом підпункту 1 пункту 3 частини другої статті 4 Закону України "Про судовий збір" за подання до адміністративного суду позову немайнового характеру, який подано фізичною особою, встановлюється ставка судового збору у розмірі 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. 
Водночас, як визначено частиною третьою цієї статті, при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.
А відповідно до частини першої статті 4 названого Закону, судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. 
Статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2026 рік" установлено у 2026 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для основних соціальних і демографічних груп населення, зокрема, працездатних осіб: з 01.01.2026 - 3328,00 грн. 
Оскільки позовну заяву в цій справі подано в електронній формі, позивач при зверненні до суду мав сплатити судовий збір у розмірі 1064,96 грн (3328,00 грн х 0,4 х 0,8). 
Зважаючи на задоволення позовних вимог ОСОБА_1 повністю, на його користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідача належить стягнути судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1064,96 грн. 
Своєю чергою, відповідно до пункту 1 частини першої статті 7 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом. 
Частиною першою статті 143 КАС України визначено, що суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі. 
Тож, надмірно сплачений за подання позовної заяви у цій справі судовий збір у розмірі 266,24 грн належить повернути позивачу з Державного бюджету України. 

Керуючись статтями 2, 3, 5-10, 72-77, 90, 132, 139, 143, 241-246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, Полтавський окружний адміністративний суд 

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити. 
Визнати протиправною відмову Виконавчого комітету Мартинівської сільської ради Полтавського району Полтавської області від 12.02.2026 №11 у складенні та видачі акта про встановлення факту здійснення постійного догляду, за формою, що встановлена додатком 8 до Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 №560. 
Зобов`язати Виконавчий комітет Мартинівської сільської ради Полтавського району Полтавської області (комісію зі встановлення факту здійснення особою постійного догляду особами, які проживають на території Мартинівської територіальної громади та складання акту про встановлення факту здійснення особою постійного догляду) надати ОСОБА_1 акт про встановлення факту здійснення постійного догляду за бабусею, ОСОБА_2 , за формою, що встановлена додатком 8 до Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №560.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Виконавчого комітету Мартинівської сільської ради Полтавського району Полтавської області на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1064,96 грн (одна тисяча шістдесят чотири гривні дев`яносто шість копійок).
Повернути ОСОБА_1 з Державного бюджету України частину судового збору у розмірі 266,24 грн (двісті шістдесят шість гривень двадцять чотири копійки), сплаченого на підставі платіжної інструкції від 05.05.2026 №8414259484760957.
Позивач: ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ; АДРЕСА_1 ).
Відповідач: Виконавчий комітет Мартинівської сільської ради Полтавського району Полтавської області (ідентифікаційний номер 04383475; вул. Б. Хмельницького, 18, с. Мартинівка, Полтавський (Карлівський) район, Полтавська область, 39520).
Рішення набирає законної сили у порядку та строки, визначені статтями 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.
Апеляційна скарга подається безпосередньо до Другого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів після складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. 
Повний текст рішення складено 30 червня 2026 року.

Суддя Олександр КУКОБА