ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 травня 2026 р. 	Справа № 520/29081/25	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Русанової В.Б.,
Суддів: П`янової Я.В. , Бегунца А.О. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДПС у Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 11.12.2025, (головуючий суддя І інстанції: Заічко О.В.) по справі № 520/29081/25
за позовом ОСОБА_1 
до  Головного управління ДПС у Харківській області 
про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулась до суду з позовом, в якому просила:
- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення – рішення Головного управління ДПС у Харківській області від 20.03.2024 № 0404753-2405-2031- НОМЕР_1 про нарахування ОСОБА_1 податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2022 рік в сумі 1 129,92 грн.
В обґрунтування позову зазначила, що має на праві приватної власності нежитлові приміщення, які використовуються як заклад лікувально-профілактичний та оздоровчий (топкова на твердому паливі для забезпечення будівель закладу теплом), проте податковим органом вказану будівлю безпідставно віднесено до торгових, готельних, офісних приміщень та невірно визначено ставку, за якою нараховано податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 11.12.2025 позов задоволено.
ГУ ДПС у Харківській області (далі - відповідач), не погодившись із судовим рішенням, подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування судом обставин справи, що призвело до неправомірного висновку, просило скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції неправильно застосовано положення ст. 266 ПК України, не враховано, що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні відомості щодо цільового призначення нежитлового приміщення, належного позивачу та до податкового органу таких відомостей не надано.
Вказує, що належним доказом, який визначає призначення будівлі є висновок щодо віднесення об`єкта нерухомості до відповідного класу Класифікатора, затверджений органом, який реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду. Разом з тим, позивачем відповідного висновку не надано ні податковому органу, ні суду.
Зауважує, що ОСОБА_1 є фізичною особою-підприємцем, яка за 2022-2024 рр. отримала дохід від надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна, згідно податкової декларації. Також, позивач подавала відомості про об`єкти оподаткування форми 20-ОПП, в якій зазначила об`єкт з найменуванням «Готель» за адресою АДРЕСА_1 .
Отже, податковим органом правомірно нараховано ОСОБА_1 спірний податок із застосуванням ставки 1 % як за приміщення торгові, офісні, готельні та/або для публічних виступів.
Позивач надала до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому, наполягаючи на законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.
Відповідно до ч. 1 ст. 308, п.3 ч.1 ст.311 КАС України справа розглянута в межах доводів апеляційної скарги, в порядку письмового провадження.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, апеляційну скаргу, відзиву на неї, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено апеляційним судом, що ОСОБА_1 є власником групи нежитлових приміщень цокольного поверху №№ 29, 30, 32, 33 загальною площею 104,3 кв.м. в нежитловій будівлі літ. «А-4», розташованій за адресою АДРЕСА_1 , про що свідчать відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
20.03.2024 ГУ ДПС у Харківській області прийнято податкове повідомлення-рішення № 0404753-2405-2031-UA63120270000028556, яким позивачу визначено суму грошового зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачене фізособами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості за 2022 рік на суму 1 129,92 грн.
Не погодившись з податковим повідомленням - рішенням, позивач звернулась за захистом своїх прав до суду.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем неправомірно застосовано до приміщення позивача ставку податку у розмірі 1% розміру мінімальної робітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного року.
Надаючи оцінку встановленим обставинам справи, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначення вичерпного переліку податків та зборів, що справляються в Україні, порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства, регулюються ПК України.
Відповідно до пп. 266.1.1 п. 266.1 ст. 266 ПК України платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.
Нормами пп. 266.2.1 п. 266.1 статті 266 ПК України визначено, що об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.
Базою оподаткування у відповідності до пп. 266.3.1 п. 266.1 статті 266 ПК України є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.
Згідно пп. 266.3.2 п. 266.1 статті 266 ПК України база оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.
Підпунктом 266.6.1 пункту 266.6 статті 266 ПК України закріплено, що базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року.
Базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року (п.п.266.6.1 ст.266 ПК України).
Відповідно до п.п. 266.5.1. п. 266.5. ст. 266 ПК України ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та тинів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1.5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.
Згідно із абз. 7 пп. 266.7.1 п. 266. 7 ст. 266 ПК України обчислення суми податку з об`єкта/об`єктів нежитлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості виходячи із загальної площі кожного з об`єктів нежитлової нерухомості та відповідної ставки податку.
Судом встановлено, що позивач є власником групи нежитлових приміщень цокольного поверху №№ 29, 30, 32, 33 загальною площею 104,3 кв.м. в нежитловій будівлі літ. «А-4», розташованій за адресою АДРЕСА_1 .
Відповідачем визначено суму податкового зобов`язання зі сплати податку на нерухоме майно за 2022 р. (за січень, лютий 2022 р.), виходячи зі ставки 1% від мінімальної заробітної плати, встановленої законом до відповідного податкового періоду за 1 кв. метр, як до об`єкту нежитлової нерухомості - будівлі готелю.
Разом з тим, як зазначила позивач, з твердженнями якого погодився суд першої інстанції, спірні нежитлові приміщення за адресою: м. Харків, вул. Сковороди Григорія (кол. назва - Пушкінська) 43 є закладом лікувально-профілактичним та оздоровчим (топкова на твердому паливі для забезпечення будівель закладу теплом), отже ставка, з якої обраховується податок на нерухоме майно має складати 0,1% як для інших будівель.
З цього приводу колегія суддів зазначає наступне.
Згідно з пп. 14.1.129-1. п. 14.1 ст. 14 ПК України об`єктами нежитлової нерухомості є будівлі, приміщення, що не віднесені відповідно до законодавства до житлового фонду. У нежитловій нерухомості виділяють: а) будівлі готельні - готелі, мотелі, кемпінги, пансіонати, ресторани та бари, туристичні бази, гірські притулки, табори для відпочинку, будинки відпочинку; б) будівлі офісні - будівлі фінансового обслуговування, адміністративно-побутові будівлі, будівлі для конторських та адміністративних цілей; в) будівлі торговельні - торгові центри, універмаги, магазини, криті ринки, павільйони та зали для ярмарків, станції технічного обслуговування автомобілів, їдальні, кафе, закусочні, бази та склади підприємств торгівлі й громадського харчування, будівлі підприємств побутового обслуговування; г) гаражі - гаражі (наземні й підземні) та криті автомобільні стоянки; ґ) будівлі промислові та склади; д) будівлі для публічних виступів (казино, ігорні будинки); е) господарські (присадибні) будівлі - допоміжні (нежитлові) приміщення, до яких належать сараї, хліви, гаражі, літні кухні, майстерні, вбиральні, погреби, навіси, котельні, бойлерні, трансформаторні підстанції тощо; є) інші будівлі.
Відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд НК 018:2023, затвердженого наказом Міністерства економіки України від 16 травня 2023 року № 3573 (надалі також – НК 018:2023) будівлі закладів охорони здоров`я та соціального захисту населення віднесено до підрозділу "Будівлі нежитлові" група 126 "Будівлі громадського дозвілля, освіти, охорони здоров`я та соціального захисту " клас 1264 " Будівлі закладів охорони здоров`я та соціального захисту населення". 
До будівель закладів охорони здоров`я та соціального захисту населення відносяться об`єкти нерухомості, які відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд НК 018:2023 належать до класу 1264, який в свою чергу включає підкласи: будівлі закладів з надання медичної допомоги хворим та травмованим пацієнтам; - санаторії, лікарні тривалого перебування і будинки з медичним доглядом для людей похилого віку та осіб з інвалідністю, психіатричні лікарні, диспансери, пологові будинки, реабілітаційні центри матері та дитини. Цей клас включає також: - будівлі лікарень навчальних закладів, виправних закладів, в`язниць та збройних сил; - будівлі, що використовуються для термального та соляного лікування, функціональної реабілітації, пунктів переливання крові, пунктів донорського грудного молока, ветеринарних лікарень тощо; - будинки закладів, що надають комбіновані послуги проживання та догляду або медичного обслуговування для людей похилого віку, для людей з обмеженими можливостями тощо. Цей клас не включає: - соціальні будинки-інтернати для людей похилого віку та осіб з інвалідністю (1130).
Визначення приналежності будівлі до того чи іншого класу проводиться на підставі документів, що підтверджують право власності, з урахуванням класифікаційних ознак та функціонального призначення об`єкта нерухомості згідно з НК 018:2023.
Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 31.01.2018 у справі № 822/2624/16, ДК 018-2000 використовується для визначення статусу нежитлового приміщення, від якого залежить ставка податку для об`єктів нежитлової нерухомості, яке не зазначено у реєстрі прав на нерухоме майно, але визначено у технічній документації на об`єкт нерухомого майна.
Колегія суддів зазначає, що до 16.05.2023 при визначенні статусу нежитлового приміщення застосуванню підлягав Державний класифікатор будівель та споруд ДК 018-2000, затверджений наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації від 17.08.2020 №507.
Водночас, наказом Міністерства економіки України від 16 травня 2023 року № 3573 скасовано Державний класифікатор будівель та споруд ДК 018-2000 та введено в дію Державний класифікатор будівель та споруд НК 018:2023. 
У зв`язку з цим, колегія суддів керується НК 018:2023 для визначення статусу нежитлового приміщення позивача.
Як вбачається з копії технічного паспорту та витягу з Реєстру будівельної діяльності щодо інформації про технічні інвентаризації Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва, група нежитлових приміщень цокольного поверху №№ 29, 30, 32, 33 загальною площею 104,3 кв.м. в літ. «А-4», розташованій за адресою м. Харків, вул. Сковороди Григорія 43 є закладом лікувально-профілактичним та оздоровчим (топкова на твердому паливі для забезпечення будівель закладу теплом).
Крім того, позивачем як податковому органу так і до суду надано експертний висновок АС4 № 2024502 від 02.09.2021, складений ДП «Державний науково-дослідний інститут автоматизованих систем в будівництві», яким визначено функціональне призначення спірних приміщень - заклад лікувально-профілактичним та оздоровчим (топкова на твердому паливі для забезпечення будівель закладу теплом) та код ДКБС за ДК 018-2000 – 1264.9.
Згідно ДК 018-2000 (втратив чинність 16.05.2023) до коду 1264.9 віднесені «Заклади лікувально-профілактичні та оздоровчі інші» класу 1264 «Будівлі лікарень та оздоровчих закладів».
Класифікатором НК 018:2023, чинним на час виникнення спірних правовідносин також визначено призначення нежитлових будівель (зокрема оздоровчих) до класу 1264 "Будівлі закладів охорони здоров`я та соціального захисту населення". 
Отже, враховуючи наведені положення НК 018:2023, наявну в справі технічну документацію, експертний висновок, спірну нежитлову будівлю слід класифікувати як лікувально-профілактичний та оздоровчий заклад.
Натомість, відповідачем ні до суду першої, ні апеляційної інстанції не надано жодного доказу та не наведено обставин, які б спростовували приналежність вказаного об`єкту нерухомості до будь-якого іншого типу, відмінного від наведеного судом.
Як зазначалось вище, ставки податку для об`єктів нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням міської ради, зокрема.
Ставки та пільги з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у спірних правовідносинах визначені рішенням Харківської міської ради від 22.02.2017 №542/17.
Згідно з п. 5 Додатку до рішення 11 Харківської міської ради 7 скликання від 22.02.2017 №542/17 "Про місцеві податки і збори у місті Харкові", ставки податку для об`єктів нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються у таких розмірах: 1) будівлі готельні - 1 відсоток; 2) будівлі офісні - 1 відсоток; 3) будівлі торгівельні - 1 відсоток; 4) гаражі - 0,1 відсотка; 5) будівлі промислові та склади - 0,25 відсотка; 6) будівлі для публічних виступів (казино, ігорні будинки) - 1 відсоток; 7) господарські (присадибні) будівлі - 0 відсотка; 8) інші будівлі - 0,1 відсотка.
Отже, ставка податку для об`єктів нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб у розмірі 1% застосовується до готельних, офісних, торговельних будівель та будівель для публічних виступів.
При цьому слід зауважити, що лікувально-профілактичні та оздоровчі заклади відсутні у вказаному переліку об`єктів, до яких застосовується така ставка податку (1%).
Враховуючи, що з дослідженої технічної документації та експертного висновку не вбачається належності нежитлового приміщення позивача до готельних, офісних або торгівельних будівель колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що податковим органом помилково кваліфіковано нежитлову власність ОСОБА_1 як об`єкт оподаткування податком на нерухоме майно за ставкою 1 % розміру мінімальної робітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного року на 1 квадратний метр бази і оподаткування.
Доводи апелянта про не відображення у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей щодо цільового призначення спірних нежитлових приміщень не спростовують обов`язку відповідача за відсутності такої інформації, вжити заходів, спрямованих на з`ясування типу (цільового призначення) вказаної будівлі для визначення розміру ставки податку, та не наділяють контролюючий орган правом на власний розсуд, без законного на те обґрунтування, визначати будь-яку ставку податку.
Доводи скаржника щодо не надання позивачем висновку щодо віднесення об`єкта нерухомості до відповідного класу Класифікатора, затверджений органом, який реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду колегія суддів відхиляє, оскільки ОСОБА_1 надавала податковому органу експертний висновок АС4 № 2024502 від 02.09.2021, яким визначено код об`єкта за Державним класифікатором, що вбачається з відповіді ГУ ДПС від 14.01.2022.
Водночас, відповідач ні суду першої, ні апеляційної інстанції не зазначив підстав неврахування вказаного вище висновку при обрахунку податку на спірні нежитлові приміщення.
Неприйнятними є і доводи скаржника щодо можливості обрахунку ставки податку на спірний об`єкт нерухомості в розмірі 1% з огляду на отримання ОСОБА_1 у 2022 р. доходу від виду діяльності надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна, оскільки вид діяльності суб`єкта господарювання не впливає на кваліфікацію нежитлової будівлі у якості об`єкту оподаткування податком на нерухоме майно.
Доводи скаржника про самостійне визначення позивачем у формі 20-ОПП найменування спірної будівлі, як готель, колегія суддів вважає такими, що достеменно та беззаперечно не підтверджують правомірність віднесення відповідачем спірних приміщень до готельних, офісних, торговельних будівель та будівель для публічних виступів з огляду на наявність інших документів, з яким можливо встановити функціональне призначення спірних нежитлових приміщень. 
Згідно із ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
У справі "Новік проти України" (18.12.2008) Суд зробив висновок, що "надзвичайно важливою умовою є забезпечення загального принципу юридичної визначеності. Вимога "якості закону" у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції означає, що закон має бути достатньо доступним, чітко сформульованим і передбачуваним у своєму застосуванні для того, щоб виключити будь-який ризик свавілля".
У справі "Щокін проти України" Суд дійшов висновку про порушення прав заявника, гарантованих статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, по-перше, в зв`язку з тим, що відповідне національне законодавство не було чітким і узгодженим, та, відповідно, не відповідало вимозі "якості" закону і не забезпечувало адекватність захисту від свавільного втручання у майнові права заявника; по-друге, національними органами не була дотримана вимога законодавства щодо застосування підходу, який був би найбільш сприятливим для заявника - платника податку, коли у його справі національне законодавство припускало неоднозначне трактування.
Суд першої інстанції вірно зазначив щодо відсутності у відповідача, при обчисленні податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, підстави застосовувати ставку у розмірі 1%, враховуючи відсутність у встановлених законодавством джерелах відомостей, необхідних для ідентифікації, зокрема, типу відповідного об`єкта нерухомості, що є обов`язком в даному випадку.
Тобто, податковий орган, маючи законодавчо встановлений вичерпний перелік відомостей та джерел їх отримання, необхідних для правильного визначення ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, позбавлений можливості визначати розмір такої ставки на власний розсуд.
В даному випадку, визначивши ставку податку до належного позивачу нерухомого майна у розмірі 1% без належного на те обґрунтування та законних підстав, податковий орган допустив фактично свавільне втручання у майнові права позивача.
Колегія суддів зазначає, що положення статті 4 ПК України закріплюють низку принципів, які повинні застосовуватися як на стадії встановлення податків, їх основних елементів, при внесенні змін до окремих елементів податку, так і на стадії застосування норм, якими визначений обов`язок сплати податку. Серед принципів, проголошених у вказаній нормі, є, зокрема, презумпція правомірності рішень платника податку в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу (підпункт 4.1.4. пункту 4.1. статті 4 Податкового кодексу України).
В силу ч. 2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Однак, відповідач правомірності свого рішення належним чином не довів.
З огляду на встановлені у справі фактичні обставини та досліджені докази, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що відповідач при прийнятті оскаржуваних податкових повідомлень-рішень діяв не на підставі та не у спосіб, що передбачені Податковим кодексом України, без дотримання вимог ч.2 ст.2 КАС України, отже, наявні підстави для їх скасування.
Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги спростовані наведеними вище обставинами та нормативно - правовим обґрунтуванням, у зв`язку з чим підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.
Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, - 
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Харківській області - залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 11.12.2025 по справі № 520/29081/25 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		В.Б. Русанова 	
Судді	   	Я.В. П`янова   А.О. Бегунц