Справа № 127/25572/22
Провадження № 2/127/3311/22

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.06.2026  Вінницький міський суд Вінницької області в складі:
головуючого судді Романюк Л.Ф.,
при секретарі Курутіній О.В.,
за участі представника позивача ОСОБА_1 ,
представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_4 ( АДРЕСА_1 ), Виконавчого комітету Вінницької міської ради. (21050 м. Вінниця, вул. Соборна, 59), за участі третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_5 ( АДРЕСА_1 ), ОСОБА_6 ( АДРЕСА_1 ), ОСОБА_7 ( АДРЕСА_2 ), ОСОБА_8 ( АДРЕСА_2 ), ОСОБА_9 ( АДРЕСА_2 ) про визнання незаконним та скасування п.1.16 рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради народних депутатів № 478 від 27 червня 1996 року «Про затвердження актів прийомки до експлуатації переобладнаних приміщень і прибудов до індивідуальних житлових будинків», а також про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом зобов`язання знести самочинно збудоване приміщення,- 
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 , Виконавчого комітету Вінницької міської ради, за участі третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 про визнання незаконним та скасування пункту 1.16 рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради народних депутатів №478 від 27 червня 1996 року «Про затвердження актів прийомки до експлуатації переобладнаних приміщень і прибудов до індивідуальних житлових будинків», а також про усунення перешкод у користуванні належною їй власністю шляхом зобов`язання ОСОБА_4 за власний рахунок знести самочинно збудовані, на думку позивача, прибудови до житлового будинку АДРЕСА_3 , позначені у технічному паспорті літерами «а5» та «а7» (3-3 та 3-4). 
В обґрунтування позову позивач зазначила, що на підставі договору дарування, посвідченого 10 березня 1995 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу та зареєстрованого в реєстрі за №223, вона є власником 1/4 частки житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель за адресою: АДРЕСА_3 , співвласниками якого також є ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_10 . 
Позивач вказує, що відповідно до наявних у неї правовстановлюючих документів та державних актів на право власності на земельні ділянки вона є власником земельних ділянок з кадастровими номерами 0510136600:02:022:0208, 0510136600:02:022:0209 та 0510136600:02:022:0210, розташованих на території зазначеного домоволодіння. 
Крім того, рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 27 лютого 2002 року у справі №2-43/02 було встановлено порядок користування земельною ділянкою по АДРЕСА_3 між співвласниками домоволодіння, зокрема визначено частини земельної ділянки, що підлягають користуванню кожним із співвласників, а також земельні ділянки загального користування.
На думку позивача, з урахуванням зазначеного судового рішення та матеріалів проведеної у межах тієї справи експертизи, їй належить право користування відповідними частинами земельної ділянки та право безперешкодного доступу до належних їй земельних ділянок і господарських будівель. 
Позивач зазначає, що прибудови, зведені відповідачем ОСОБА_4 або його правопопередником, позначені у технічному паспорті літерами «а5» та «а7», фактично перекривають або істотно ускладнюють їй доступ до належних їй земельних ділянок зі сторони АДРЕСА_4 , у зв`язку з чим між співвласниками склалася домовленість про можливість проходу позивача через сусідню земельну ділянку, однак надалі відповідач такий прохід закрив.
У процесі підготовки матеріалів до суду позивачу стало відомо про існування акта №117 від 15 березня 1995 року, затвердженого пунктом 1.16 рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради народних депутатів №478 від 27 червня 1996 року, яким було прийнято в експлуатацію спірні прибудови ОСОБА_11 . 
Позивач вважає, що зазначені прибудови були зведені без її згоди як співвласника домоволодіння та земельної ділянки, з порушенням будівельних норм і правил, зокрема щодо відстані від межі суміжної земельної ділянки, та порушують її право на вільне користування належним їй майном.
Посилаючись на зазначені обставини, позивач просила суд визнати незаконним та скасувати пункт 1.16 рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради народних депутатів №478 від 27 червня 1996 року, усунути перешкоди у користуванні її власністю шляхом зобов`язання ОСОБА_4 за власний рахунок знести прибудови, позначені у технічному паспорті літерами «а5» та «а7» (3-3 та 3-4), а також стягнути з відповідачів документально підтверджені судові витрати.
В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 заявлені вимоги підтримала за обставин, викладених в позові, просить суд позов задовольнити.
Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні позов не визнала, вважає його безпідставним та необґрунтованим, просить в задоволенні його відмовити.
Співвідповідач ОСОБА_4 та треті особи в судове засіданні не з`явились по невідомій суду причині, хоча про час та місце розгляду справи повідомлялись своєчасно та належним чином судовими повістками.
Суд вважає можливим розглянути справу у їх відсутність, на підставі наявних у справі матеріалів. 
Вислухавши пояснення сторін, експерта ОСОБА_12 , дослідивши матеріали справи, матеріали інвентарної справи №8473, суд прийшов до наступних висновків.
Судом встановлено, що на підставі договору дарування від 10 березня 1995 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу та зареєстрованого в реєстрі за №223, ОСОБА_3 набула право власності на 1/4 частку домоволодіння АДРЕСА_3 ( а.с.9-10).
З матеріалів інвентаризаційної справи КП «Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації» вбачається, що спірне домоволодіння складається з житлового будинку та господарських споруд, право власності на які належить декільком співвласникам у визначених частках.
Зокрема, ОСОБА_3 належить частка домоволодіння, ОСОБА_4 : 15/100 часток; ОСОБА_5 : 9/25 часток домоволодіння; ОСОБА_6 : 27/100; ОСОБА_10 :9/25 частки ( а.с.11-14).
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 27.02.2023р. в зв`язку зі смертю ОСОБА_10 судом було залучено до справи правонаступників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 .
Рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 27 лютого 2002 року у справі №2-43/02 між співвласниками домоволодіння було визначено порядок користування земельною ділянкою, розташованою за вказаною адресою. Вказаним рішенням також враховано висновок судової будівельно-технічної експертизи щодо фактичного користування земельною ділянкою та розташування господарських будівель співвласників ( а.с.18-19).
Із наданих суду державних актів та відомостей Державного земельного кадастру вбачається, що за співвласниками домоволодіння сформовано земельні ділянки з кадастровими номерами 0510136600:02:022:0208, 0510136600:02:022:0209 та 0510136600:02:022:0210 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд ( а.с.15-17).
Відповідно до технічного паспорта на домоволодіння та матеріалів інвентаризаційної справи у складі об`єктів нерухомого майна наявні прибудови, позначені літерами «а5» та «а7» (3-3 та 3-4), які є предметом спору у даній справі ( а.с.34-38).
Як убачається із акта приймання в експлуатацію №117 від 15.03.1995р. та рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради народних депутатів №478 від 27 червня 1996 року «Про затвердження актів прийомки до експлуатації переобладнаних приміщень і прибудов до індивідуальних житлових будинків», пунктом 1.16 затверджено акт приймання в експлуатацію зазначених прибудов до житлового будинку по АДРЕСА_3 ( а.с.27-28,33).
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 22 березня 2023 року у справі призначено судову будівельно-технічну експертизу, проведення якої доручено експертам Київського науково-дослідного інституту судових експертиз.
Згідно з висновком експерта Вінницького відділення КНДІСЕ №2303/23-21 від 28 серпня 2025 року експертом проведено дослідження технічної документації, інвентаризаційної справи, матеріалів цивільної справи та натурне обстеження домоволодіння за адресою: АДРЕСА_3 .
За результатами проведеного дослідження експертом встановлено, що прибудова літ. «а5» (приміщення 3-3 кухня) та тамбур літ. «а7» (приміщення 3-4 прихожа), які є частиною спірного домоволодіння, за своїми конструктивними характеристиками та функціональним призначенням відповідають вимогам нормативно-правових актів у галузі будівництва. Експерт дійшов висновку про відсутність підстав вважати, що зазначені об`єкти не відповідають містобудівним, протипожежним чи санітарно-гігієнічним вимогам.
Разом з тим експертизою встановлено, що розташування прибудов літ. «а5» та літ. «а7» відносно межі суміжної земельної ділянки домоволодіння АДРЕСА_5 не відповідає вимогам пункту 6.1.41 ДБН Б.2.2-12:2019 «Планування та забудова територій», згідно з яким відстань від найбільш виступаючої конструкції будинку до межі суміжної земельної ділянки повинна становити не менше одного метра.
Крім того, експертом встановлено, що розташування зазначених прибудов відносно інших будівель спірного домоволодіння, зокрема літ. «А», «А2», «а10», перешкоджає співвласнику 1/4 частки домоволодіння користуватися господарськими будівлями літ. «В», «в» та земельними ділянками з кадастровими номерами 0510136600:02:022:0209 і 0510136600:02:022:0210 у випадку необхідності проходу до них з боку тупика Підлісного ( АДРЕСА_3 .
У висновку експертизи зазначено, що для забезпечення можливості безперешкодного користування співвласником 1/4 частки домоволодіння належними йому господарськими будівлями та земельними ділянками необхідно облаштувати прохід довжиною 14,15 м та шириною 1,5 м вздовж прибудов літ. «а5» та «а7», що можливо шляхом встановлення сервітуту за рахунок земельної ділянки суміжного домоволодіння, що відображено у додатку №2 до висновку експерта ( а.с.231-243).
Інших доказів, які б спростовували наведені у висновку експерта обставини або свідчили про його неповноту, неясність чи необґрунтованість, матеріали справи не містять.
В судовому засіданні експерт Казак О. підтримав виготовлений ним висновок від 28.08.2025р. та зазначив, що єдиним варіантом вирішення даного спору - є встановлення сервітуту для проходу позивачкою до належних їй земельних ділянок та прибудов.
Оцінюючи заявлені позовні вимоги, встановлені судом фактичні обставини та надані сторонами докази у їх сукупності, суд виходить з наступного.
Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а за змістом статті 16 ЦК України захист цивільних прав та інтересів здійснюється судом у спосіб, визначений законом або договором, а також іншим способом, який не суперечить закону та є ефективним для поновлення порушеного права.
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Водночас сам факт звернення до суду не звільняє позивача від обов`язку довести обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог.
За змістом статей 12, 13, 76, 77, 78, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін і диспозитивності, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, а суд розглядає справу виключно в межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи.
Предметом спору у цій справі є вимоги ОСОБА_3 про визнання незаконним та скасування пункту 1.16 рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради народних депутатів №478 від 27 червня 1996 року, яким затверджено акт приймання до експлуатації прибудов до індивідуального житлового будинку по АДРЕСА_3 , а також вимога про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом зобов`язання ОСОБА_4 знести прибудови, позначені у технічному паспорті літерами «а5» та «а7» (3-3 та 3-4).
Отже, для задоволення заявлених вимог позивач мала довести не лише факт належності їй частки у домоволодінні та відповідних земельних ділянок, а й сукупність таких юридично значимих обставин: незаконність пункту 1.16 рішення виконкому №478 від 27 червня 1996 року на час його прийняття, порушення саме цим актом її цивільного права або охоронюваного законом інтересу, наявність ознак самочинного будівництва спірних прибудов, істотність порушення будівельних норм, неможливість усунення порушення іншим, менш обтяжливим способом, ніж знесення нерухомого майна.
Відповідно до частини першої статті 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. З аналізу наведеної норми вбачається, що для скасування акта органу місцевого самоврядування необхідним є одночасне встановлення двох умов: невідповідність такого акта вимогам законодавства та порушення ним конкретного цивільного права чи інтересу позивача. Відсутність хоча б однієї з цих умов виключає можливість задоволення такої вимоги.
Матеріалами справи підтверджено, що рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради народних депутатів №478 від 27 червня 1996 року «Про затвердження актів прийомки до експлуатації переобладнаних приміщень і прибудов до індивідуальних житлових будинків» було затверджено акти приймання до експлуатації низки переобладнаних приміщень та прибудов, у тому числі пунктом 1.16 — щодо ОСОБА_11 по АДРЕСА_3 . 
Із наданого акта №117 вбачається, що приймальна комісія оглядала прибудови до житлового будинку, встановлювала їх фактичні характеристики та прийняла рішення про можливість прийняття їх до експлуатації. Вказаний акт містить підписи членів комісії та був затверджений оспорюваним рішенням виконкому.
Таким чином, спірні прибудови не є об`єктами, які залишилися поза будь-яким оформленням або були приховані від органів технічної інвентаризації чи органу місцевого самоврядування. Навпаки, з матеріалів інвентаризаційної справи, технічної документації та оспорюваного рішення вбачається, що вони були обстежені, зафіксовані у технічній документації, прийняті до експлуатації та тривалий час обліковувалися як складова частина домоволодіння.
Суд також бере до уваги, що спірні прибудови існували станом на час проведення будівельно-технічної експертизи у 1998 році, враховувалися при визначенні порядку користування земельною ділянкою та були відображені у схемах домоволодіння. Рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 27 лютого 2002 року у справі №2-43/02 між співвласниками домоволодіння було встановлено порядок користування земельною ділянкою по АДРЕСА_3 . Зазначене рішення ухвалювалося вже після прийняття оспорюваного рішення виконкому та після існування спірних прибудов, а тому правовідносини співвласників щодо користування земельною ділянкою формувалися з урахуванням фактичної забудови домоволодіння.
При цьому позивач не надала належних та допустимих доказів того, що на момент прийняття рішення виконкому №478 від 27 червня 1996 року орган місцевого самоврядування діяв поза межами наданих йому повноважень, порушив обов`язкову процедуру прийняття прибудов до експлуатації або затвердив акт щодо об`єкта, який за своїми характеристиками не міг бути прийнятий до експлуатації. Посилання позивача на відсутність її згоди як співвласника саме по собі не є достатньою підставою для скасування акта, прийнятого майже тридцять років тому, за умови, що об`єкт був прийнятий до експлуатації уповноваженою комісією, внесений до технічної документації та надалі враховувався у правовстановлюючих і технічних документах.
Відповідно до статті 319 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд, а згідно зі статтею 321 ЦК України право власності є непорушним. Водночас здійснення права власності не може порушувати права, свободи та гідність інших осіб, інтереси суспільства. Згідно зі статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Негаторний позов, передбачений статтею 391 ЦК України, спрямований на усунення триваючих перешкод у користуванні майном, які не пов`язані з позбавленням власника володіння. Для задоволення такого позову позивач повинен довести: наявність у нього права власності або іншого речового права, факт створення відповідачем перешкод у користуванні майном, причинний зв`язок між діями відповідача і неможливістю або істотним ускладненням користування майном, а також відповідність обраного способу захисту характеру порушення.
У цій справі позивач обрала способом усунення перешкод саме знесення прибудов літ. «а5» та «а7». Отже, суд зобов`язаний оцінити не лише факт існування певних ускладнень у користуванні майном, а й те, чи є знесення законним, необхідним, пропорційним та ефективним способом захисту.
За змістом частини першої статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда або інше нерухоме майно є самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи без належно затвердженого проєкту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Отже, самочинність будівництва не презюмується, а має бути доведена належними доказами. Наявність лише спору між співвласниками або незгода одного зі співвласників із розташуванням об`єкта не є автоматичним підтвердженням самочинності будівництва.
Крім того, знесення нерухомого майна є крайнім заходом впливу, який може застосовуватися лише за умови, якщо встановлені порушення є істотними, створюють реальну загрозу або істотно порушують права інших осіб, а усунути такі порушення іншим способом неможливо. Такий спосіб захисту повинен відповідати принципам розумності, справедливості, добросовісності та пропорційності, оскільки знесення об`єкта нерухомості є найбільш обтяжливим втручанням у майнову сферу особи.
З метою з`ясування обставин щодо відповідності спірних прибудов вимогам будівельних норм ухвалою суду від 22 березня 2023 року призначено судову будівельно-технічну експертизу, проведення якої доручено експерту Вінницького відділення КНДІСЕ. 
Згідно з висновком експерта №2303/23-21 від 28 серпня 2025 року, за конструктивними характеристиками та функціональним використанням прибудови літ. «а5» (3-3 кухня) та літ. «а7» (3-4 прихожа), які є частиною об`єктів нерухомого майна домоволодіння АДРЕСА_3 , відповідають вимогам нормативно-правових актів з питань будівництва.
Суд оцінює зазначений висновок експерта відповідно до статей 89, 102, 103 ЦПК України у сукупності з іншими доказами у справі. Висновок містить опис досліджених матеріалів, посилання на технічну документацію, інвентаризаційну справу, результати натурного обстеження, фотоматеріали, перелік застосованих нормативно-правових актів та мотивовані відповіді на поставлені судом питання. Підстав вважати цей висновок неповним, неясним, внутрішньо суперечливим або таким, що не узгоджується з іншими доказами, судом не встановлено. Доказів, які б спростовували висновок експерта у частині відповідності спірних прибудов будівельним нормам, позивачем не надано.
Водночас експерт встановив, що розташування спірних прибудов відносно межі суміжної земельної ділянки не відповідає вимогам пункту 6.1.41 ДБН Б.2.2-12:2019 у частині відстані від найбільш виступаючої конструкції до межі суміжної земельної ділянки, а також зазначив, що розташування прибудов ускладнює співвласнику 1/4 частки домоволодіння користування господарськими будівлями та земельними ділянками з кадастровими номерами 0510136600:02:022:0209 та 0510136600:02:022:0210 у разі необхідності проходу до них з боку тупика ОСОБА_13 .
Однак сам по собі такий висновок не свідчить про наявність правових підстав для знесення прибудов. Навпаки, зі змісту експертного висновку вбачається, що експерт запропонував інший технічно можливий спосіб забезпечення доступу — облаштування проходу довжиною 14,15 м та шириною 1,5 м, у тому числі шляхом встановлення сервітуту за рахунок земельної ділянки суміжного домоволодіння. Отже, навіть за встановлення певного ускладнення у доступі до господарських будівель та земельних ділянок, матеріали справи не підтверджують, що усунення такого ускладнення можливе виключно шляхом знесення спірних прибудов.
Суд виходить із того, що обраний позивачем спосіб захисту повинен відповідати змісту порушеного права та характеру порушення. Якщо порушення полягає у відсутності або ускладненні проходу до частини домоволодіння чи земельних ділянок, належним способом захисту може бути встановлення земельного сервітуту, визначення порядку користування земельною ділянкою, усунення перешкод у конкретний спосіб, який забезпечує доступ до майна, але не обов`язково знесення нерухомого майна іншого співвласника. Суд не вправі замінювати обраний позивачем предмет позову іншим способом захисту, оскільки відповідно до статей 13, 49 ЦПК України саме позивач визначає предмет і підстави позову, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог.
У поданій заяві про конкретизацію позовних вимог позивач чітко просила усунути перешкоди шляхом зобов`язання ОСОБА_4 за власний рахунок знести прибудови, позначені у технічному паспорті літерами «а5» та «а7» (3-3 та 3-4). Вимог про встановлення земельного сервітуту, визначення порядку проходу, зобов`язання облаштувати прохід або зміну порядку користування земельною ділянкою у спосіб, запропонований експертом, позивачем не заявлено. За таких обставин суд позбавлений процесуальної можливості ухвалити рішення про встановлення сервітуту чи інший спосіб доступу до майна замість заявленої вимоги про знесення прибудов.
Суд також враховує принцип правової визначеності як складову верховенства права. Спірний акт органу місцевого самоврядування прийнятий 27 червня 1996 року, тобто майже за тридцять років до розгляду справи. За цей час прибудови були прийняті в експлуатацію, відображені у технічній документації, враховані під час інвентаризації домоволодіння, а також існували на момент ухвалення рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 27 лютого 2002 року щодо порядку користування земельною ділянкою.
Скасування реалізованого індивідуального акта через значний проміжок часу без доведення його очевидної незаконності та без доведення того, що саме цей акт продовжує порушувати право позивача, суперечило б принципу стабільності цивільних правовідносин.
Окремо суд зазначає, що встановлення у висновку експерта певного ускладнення доступу до господарських будівель не є тотожним встановленню незаконності рішення виконкому 1996 року або самочинності прибудов. Предметом оскарження є правовий акт, яким затверджено акт приймання прибудов до експлуатації, а не рішення щодо встановлення чи зміни порядку користування земельною ділянкою. Тому обставини, пов`язані з фактичним проходом до окремих частин домоволодіння, можуть мати значення для вирішення спору про порядок користування земельною ділянкою або встановлення сервітуту, однак не є достатньою підставою для скасування рішення виконкому та знесення об`єкта, який прийнятий в експлуатацію і за висновком експерта відповідає будівельним нормам.
З урахуванням викладеного суд приходить до висновку, що позивачем не доведено наявності передбачених законом підстав для визнання незаконним та скасування пункту 1.16 рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради народних депутатів №478 від 27 червня 1996 року. Також не доведено, що спірні прибудови є самочинним будівництвом у розумінні статті 376 ЦК України, що вони створюють таке порушення прав позивача, яке може бути усунуте виключно шляхом їх знесення, або що знесення є пропорційним та необхідним способом захисту.
Встановлені експертом обставини щодо можливості забезпечення проходу шляхом облаштування проходу або сервітуту не можуть бути покладені судом в основу задоволення позову, оскільки така вимога позивачем не заявлялася, а суд відповідно до принципу диспозитивності не вправі вийти за межі предмета позову.
За таких обставин заявлені позовні вимоги ОСОБА_3 про визнання незаконним та скасування пункту 1.16 рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради народних депутатів №478 від 27 червня 1996 року та усунення перешкод у користуванні власністю шляхом знесення прибудов задоволенню не підлягають.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 5, 10-13, 19, 76-82, 141, 258, 259, 264, 265, 273 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

В позові ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , Виконавчого комітету Вінницької міської ради, за участі третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 про визнання незаконним та скасування п.1.16 рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради народних депутатів № 478 від 27 червня 1996 року «Про затвердження актів прийомки до експлуатації переобладнаних приміщень і прибудов до індивідуальних житлових будинків», а також про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом зобов`язання знести самочинно збудоване приміщення- відмовити.
Судові витрати залишити за позивачем.
Рішення суду може бути оскаржено сторонами шляхом подачі апеляційної скарги до Вінницького апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.
В разі проголошення вступної та резолютивної частини або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, в той же строк з дня складання повного судового рішення.
Повний текст рішення виготовлено 10.06.2026 року.

Суддя: