ПОСТАНОВА 
Іменем України

20 травня 2026 року        м. Кропивницький

справа № 398/7191/25
провадження № 22-ц/4809/940/26 

Кропивницький апеляційний суд у складі: 

головуючого судді - Письменного О.А., 
суддів - Дуковського О.Л., Дьомич Л.М.,
при секретарі –  Зайченко В.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 11 лютого 2026 року (суддя Голосеніна Т.В.) у справі за позовом Акціонерного товариства «СЕНС БАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,- 

встановив:

У листопаді 2025 року Акціонерне товариство «Сенс Банк» звернулося в суд із зазначеним позовом, мотивуючий його тим, що 12.08.2022 року загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» затверджено рішення про зміну найменування АТ «Альфа-Банк» на АТ «Сенс Банк». Запис про зміну найменування внесено до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 30.11.2022 року. 
Позивач вказав, що 21.05.2021 року між АТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 було укладено Угоду про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії, яка є невід`ємною частиною Договору про банківське обслуговування фізичних осіб в АТ «Альфа-Банк». Відповідно до угоди банк зобов`язувався надати позичальнику кредит, а позичальник зобов`язувався в порядку та на умовах, визначених договором, повернути кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати комісію та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, передбачених договором. Банк належним чином виконав свій обов`язок щодо надання кредиту. Відповідач своїх зобов`язань за кредитним договором належним чином не виконала, внаслідок чого утворилася заборгованість за кредитним договором, яка становить 82 177,77 грн., з яких: 48 758,02 грн. - прострочено тіло кредиту, 33 419,75 грн. – відсотки за користування кредитом.
Посилаючись на ці обставини, АТ «Сенс-Банк» просило стягнути з відповідачки вказану заборгованість.
Рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 11 лютого 2026 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «СЕНС БАНК» заборгованість за кредитним договором №631659508 від 21.05.2021 року в загальному розмірі 82177 (вісімдесят дві тисячі сто сімдесят сім) грн 77 коп., з яких 48758,02 грн. – заборгованість за тілом кредиту, 33419,75 грн. – відсотки за користування кредитом.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «СЕНС БАНК» витрати по сплаті судового збору в сумі 2442 (дві тисячі чотириста сорок дві) грн. 40 коп.
У задоволенні вимоги про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу – відмовлено.
В апеляційній скарзі скаржник, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового судового рішення про відмову в задоволенні позову.
Апеляційна скарга мотивована тим, що до суду першої інстанції нею було подано заяву про застосування строків позовної давності, оскільки останнє зарахування коштів за кредитом відбулося 18.02.2022 року, а позивач звернувся до суду лише 06.11.2025 року. Суд відхилив її заяву, керуючись п. 12 та п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (щодо карантину та воєнного стану). Вказала, що суд не звернув уваги на те, що дія карантину завершилася 30.06.2023 року. Крім того, Верховний Суд у своїх постановах неодноразово наголошував, що саме по собі введення воєнного стану чи карантину не є абсолютною підставою для автоматичного поновлення чи продовження процесуальних строків, якщо позивач об`єктивно мав можливість звернутися до суду раніше, оскільки банківська та поштово-електронна система України працювала безперебійно протягом цього часу. Так, у справі №120/359/24 від 15.12.2024 Суд визнав поважною причиною пропуску строку мобілізацію позивача, адже служба у ЗСУ об`єктивно у неможливила своєчасне подання позову, тоді як у справах №640/12345/22 (07.04.2023) та №826/9876/20 (2020, період карантину COVID-19). Суд відмовив у поновленні строків, підкресливши, що загальні посилання на воєнний стан чи карантин без доказів реальних перешкод не можуть бути визнані поважними причинами. Таким чином, практика Верховного Суду формує чіткий підхід: поновлення строків можливе лише за наявності доведених об`єктивних обставин, які реально перешкоджали доступу до правосуддя. Банк не надав жодних доказів, які б підтверджували неможливість подачі позову до листопада 2025 року.
Також вказала, що суд першої інстанції не врахував істотні умови кредитування, визначені сторонами під час укладення договору. Так, згідно з паспортом споживчого кредиту, який було надано відповідачу під час укладення кредитного договору 21.05.2021 року, строк кредитування становить 12 місяців. При цьому передбачено можливість пролонгації дії відновлювальної кредитної лінії на новий строк, однак така пролонгація можлива лише за умови належного дотримання клієнтом умов договору. Отже, строк кредитування не є безстроковим і прямо обмежений умовами договору. При цьому позивачем не надано жодних доказів належного продовження строку кредитування або укладення сторонами будь-яких додаткових угод щодо пролонгації кредитної лінії. Позов було подано лише 06.11.2025 року, тобто після спливу строку позовної давності.
Крім того, зазначила, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо наявності та розміру заборгованості за тілом кредиту, що призвело до безпідставного задоволення позовних вимог у цій частині. Як встановлено судом першої інстанції, відповідно до умов кредитного договору розмір встановленої кредитної лінії становив 28 000,00 грн. Разом з тим позивачем заявлено до стягнення заборгованість за тілом кредиту у розмірі 48 758,02 грн, що істотно перевищує встановлений договором кредитний ліміт. Фактично зазначена сума сформована внаслідок односторонніх нарахувань банку, зокрема комісій, штрафних санкцій або капіталізації відсотків, які позивач включив до складу «тіла кредиту».
Розрахунок заборгованості сам по собі не є первинним бухгалтерським документом у розумінні ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», а є лише внутрішнім документом Позивача, складеним ним в односторонньому порядку. Надана Позивачем виписка по рахунку лише відображає рух коштів за рахунком, однак не підтверджує правомірність та обґрунтованість нарахування відсотків у розмірі 35,99 % річних.
Також вказала, що банк не надав належних та допустимих доказів того, що під час підписання електронним ідентифікатором мені було надано всі умови кредитування, включаючи Правила та Тарифи банку, саме в тій редакції, на яку посилається позивач. Посилання на веб-сайт банку не є доказом того, що я була ознайомлена з конкретними умовами, оскільки зміст сайту міг неодноразово змінюватися банком в односторонньому порядку.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Судом встановлено, що 21.05.2021 року ОСОБА_1 та Акціонерне товариство «Альфа Банк» підписали оферту на укладення угоди про надання споживчого кредиту № 63165908, акцепт пропозиції на укладання угоди про надання споживчого кредиту № 63165908 від 21.05.2021 року, паспорт споживчого кредиту, Анкету-заяву про акцепт публічної пропозиції АТ «Альфа-Банк» на укладення договору про банківське обслуговування фізичних осіб в АТ «Альфа-Банк», Графік платежів та розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки, з урахуванням вартості всіх супровідних послуги, на підставі яких сторони погодили всі істотні умови кредитування, а саме, тип кредиту кредит готівкою; сума встановленої кредитної лінії – 28000 грн. (максимальна сума кредитної лінії – 200000,00 грн); тип процентної ставки фіксована та становить 35,99% річних; строк повернення кредиту – 12 з можливістю пролонгації дії відновлювальної кредитної лінії на новий строк за умови дотримання Клієнтом умов договору; порядок повернення кредиту відповідно до графіку платежів 30 числа кожного місяця.
Взяті на себе зобов`язання за кредитним договором № 63165908 від 21.05.2021 року банк виконав своєчасно і повністю, надавши відповідачу кредитні ресурси, що підтверджується випискою з рахунку приватного клієнта №128163-2025/0808 за період з 21.05.2021 року по 07.07.2025 року.
З цієї виписки вбачається, що відповідач отримав кредитні кошти, користувався ними та частково погашав заборгованість.
12.08.2022 року загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» затверджено рішення про зміну найменування АТ «Альфа-Банк» на АТ «Сенс Банк», який є правонаступником усіх прав і зобов`язань АТ «Альфа Банк».
Відповідач свої зобов`язання за вказаним кредитним договором належним чином не виконав, у зв`язку з чим утворилась заборгованість.
Згідно з наданим позивачем розрахунком, заборгованість відповідача за кредитним договором № 63165908 від 21.05.2021 станом на 07.07.2025 року становить 82177,77 грн., з яких: 48758,02 грн. заборгованість по тілу кредиту, 33419,75 грн. заборгованість по відсотках.
Виписка з банківських рахунків містить інформацію про рух коштів на балансі карткового рахунку відповідача, всі операції за картковим рахунком, з визначенням дати проведення операції та чітким визначенням проведеної операції, зазначенням суми на балансі рахунку після проведеної операції. Виписка по картковому рахунку та розрахунок заборгованості є належними та допустимим доказам на підтвердження наявності та розміру заборгованості.
21.07.2025 АТ «Сенс Банк» направив на адресу відповідача вимогу про усунення порушень по сплаті кредитної заборгованості у розмірі 82567,77 грн. протягом 30 календарних днів з моменту отримання письмової вимоги банку, але в будь-якому випадку не пізніше 35 календарних днів з моменту надсилання цієї вимоги, яка відповідачем проігнорована.
Встановивши дані обставини справи, суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення позовних вимог.
Апеляційний суд першої інстанції погоджується з таким висновком суду з огляду на таке.
Згідно ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 1ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1ст. 1048 ЦК України).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 травня 2020 року у справі №638/13683/15-ц зазначила, що визначаючи зміст правовідносин, які виникли між сторонами кредитного договору, суди повинні встановити: на які потреби було надано кредит, чи здійснювалось кредитування з метою задоволення боржником особистих економічних та побутових потреб.
Відповідно до змістуст. 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України.
Кожна із сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги (ч. 2ст. 527 ЦК України).
Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1ст. 530 ЦК України).
Позивач свої зобов`язання за договором виконав, надавши відповідачеві кредит, що підтверджується випискою за особовим рахунком.
З огляду на норми ч. 1ст. 1054 ЦК України, колегія апеляційного суду вважає, що у спірних правовідносинах позичальник має довести відсутність заборгованості, у зв`язку з належним виконанням зобов`язання щодо повернення грошових коштів.
За змістом ст. 634 цього Кодексу, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633,634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
Відповідно до ч. ч. 1, 2ст. 1056-1 ЦК України, процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.
Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.
Відповідно до ч. 2ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.
Позикодавець наділений можливістю реалізувати своє право в порядку ч. 2ст. 1050 ЦК України на дострокове повернення йому частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України, як шляхом пред`явлення досудової вимоги, так і судової.
Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду: від 22 липня 2020 року в справі № 210/1504/13-ц, від 03 грудня 2020 року в справі № 569/16767/16-ц, від 07 грудня 2022 року в справі № 953/1904/20, від 22 лютого 2023 року у справі № 159/36087/15-ц.
З матеріалів справи вбачається, що 21.05.2021 року ОСОБА_1 звернулась до ПАТ «Альфа Банк» із офертою на укладання угоди на обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії у розмірі 200000 гривень, за фіксованою процентною ставкою 35,99 % річних, із обов`язковим платежем в розмірі 5% від суми загальної заборгованості, але не менше 50 гривень.
Відповідно до умов оферти на укладання угоди про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії, відповідно до якої відповідач отримав кредит в розмірі 200 000 гривень з фіксованою процентною ставкою 35,99% річних.
Отже, розмір відсоткової ставки був визначений при укладенні договору та погоджений відповідачем, також попередньо обумовлювався в паспорті споживчого кредиту.
Встановлено, що відповідач користувалась кредитними коштами та частково сплачував заборгованість за договором, що вбачається із виписки по рахунку з кредитною карткою, що у свою чергу підтверджує факт укладення кредитного договору.
Відповідач не надала суду доказів, які спростовували б розрахунок заборгованості перед АТ«Сенс Банк» та не довела відсутність заборгованості.
З огляду на це, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог.
Щодо доводів апеляційної скарги щодо пропуску позовної давності, то колегія суддів вважає їх безпідставними та такими, що є особистим тлумаченням норм закону на власний розсуд виходячи з наступного
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина 1 статті 261 ЦК України).
За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина 5 статті 261 ЦК України).
Відповідно до статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина 4 статті 267 ЦК України).
З матеріалів справи вбачається, що кредитний договір укладено між сторонами у справі 21.05.2021 року. При цьому, хоча умовами договору і визначено строк його дії 12-ма місяцями, однак позичальниця користувалась кредитними коштами та 18 лютого 2022 року здійснила останнє зарахування за кредитом.
Тому, з огляду на такі обставини позовна давність сплила б у лютому 2025 року, але була продовжена ще під час користування позичальницею кредитними коштами на підставі пункту 12 Перехідних та Прикінцевих положень Цивільного кодексу України на строк дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), включно до 1 липня 2023 року, та з березня 2022 року на час дії воєнного стану відповідно до пункту 19 цих же Перехідних та Прикінцевих положень.
За наведеного, враховуючи, що строк, на який було зупинено перебіг позовної давності, а саме до 01.07.2023, звернувшись до суду із позовом 06 листопада 2025 року, тобто, до закінчення трирічного терміну, АТ «Сенс Банк» діяв в межах позовної давності.
Отже, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.
Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
З огляду на вищевикладене, колегія дійшла висновку про наявність підстав для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд, - 

ухвалив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 11 лютого 2026 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено доповідачем 04.06.2026.

Судді: 

О.А.Письменний О.Л. Дуковський Л.М. Дьомич