Номер провадження: 22-ц/813/2309/26 
Справа № 523/7391/23
Головуючий у першій інстанції Далеко К. О.
Доповідач Погорєлова С. О.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.05.2026 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:
головуючого судді: Погорєлової С.О. 
суддів: Таварткіладзе О.М., Сєвєрової Є.С.
за участю секретаря: Турик А.Ф.к.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги представника Департаменту патрульної поліції та ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Приватне акціонерне товариство Акціонерна страхова компанія «Омега», ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, на рішення Суворовського районного суду м. Одеси, постановлене під головуванням судді Далеко К.О. 06 березня 2025 року у м. Одеса, -

встановила:

У квітні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, у якому просив:
- стягнути з Департаменту патрульної поліції на його користь матеріальну шкоду у розмірі 249838,11 грн., моральну шкоду у розмірі 50000 грн., витрати на лікування у розмірі 6764,75 грн.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 25.10.2020 року по вул. Водопроводній в м. Одесі відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу «Toyota Prius» із бортовим номером 0204 (номерний знак НОМЕР_1 ), власником якого є Департамент патрульної поліції, під керуванням інспектора ОСОБА_2 , та автомобілем «Toyota Carina E» із номерний знак НОМЕР_2 під керуванням позивача ОСОБА_1 . Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди належний позивачу автомобіль зазнав механічних пошкоджень, а ОСОБА_1 було завдано матеріальної та моральної шкоди. За фактом ДТП того ж дня було розпочате кримінальне провадження № 12020160500003156 від 25.10.2020 року. 02.04.2021 року ОСОБА_2 було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, а саме: порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому тяжке тілесне ушкодження та заподіяло потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження. Досудове розслідування було завершено, обвинувальний акт переданий у кримінальному провадженні № 12020160500003156 відносно ОСОБА_2 до Малиновського районного суду м. Одеси для розгляду по суті (справа №521/6649/21). Згідно висновку експерта №7042 від 23.05.2021 року, вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля «Toyota Carina E» ОСОБА_1 внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 25.10.2020 року, становить 108267 грн., так як дорівнює ринковій вартості КТЗ. Виходячи із зведених даних ремонтної калькуляції, ще станом на 2021 рік вартість ремонту його автомобіля перевищувала його ринкову вартість і складала загалом 290633,11 грн. 22.09.2021 року страховик в особі АСК «ОМЕГА» відшкодував позивачу лише 40795,00 грн. із загальної суми збитків. Проте, виплачені страховиком кошти не покривають усього розміру завданої ОСОБА_1 шкоди. Між виплаченою АСК «ОМЕГА» сумою у розмірі 40795,00 грн. та даними ремонтної калькуляції у розмірі 290633,11 грн. не відшкодована різниця матеріального збитку, яка складає 249838,11 грн. Позивач також зазнав моральної шкоди, оскільки 25.10.2020 року він переніс стрес, нервові навантаження через позбавлення можливості користуватися автомобілем, повинен був докладати додаткових зусиль для організації життя, у зв`язку із отриманими травмами, що призвело до порушення життєвого укладу. Випискою №19271 з медичної картки стаціонарного хворого від 02.11.2020 року підтверджується отримання позивачем закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, забоїв тканини головного мозку, численних ран та саден, тому він перебував на амбулаторному лікуванні в нейрохірургічному відділенні ОКЛ з 25.10.2020 року по 02.11.2020 року. В подальшому, ОСОБА_1 перебував на амбулаторному лікуванні під наглядом сімейного лікаря і невролога з 02.11.2020 року, тому розмір моральної шкоди визначає у 50000 грн. Також, касовими та товарними чеками підтверджується розмір понесених позивачем витрат на оплату медичних послуг, придбання медикаментів, засобів медичного призначення за період з 25.10.2020 року по 02.11.2020 року, який складає 6764,75 грн.
Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 06.03.2025 року позов ОСОБА_1 було задоволено частково.
Стягнуто з Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, за рахунок бюджетних асигнувань, на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди у розмірі 17380,00 грн.
У задоволені позову в іншій частині відмовлено.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить змінити рішення суду першої інстанції та постановити нове судове рішення, яким позовні вимоги про стягнення матеріальної шкоди та витрат на лікування задовольнити.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції не було враховано, що позивач отримав страхове відшкодування від страхової компанії не у розмірі дійсного матеріального збитку (тобто вартості пошкодженого автомобіля до дорожньо-транспортної пригоди), а у розмірі різниці між цією вартістю та залишковою вартістю транспортного засобу після дорожньо-транспортної пригоди. Апелянт не отримав від відповідача відшкодування, попри фактичне визнання ОСОБА_1 у позові належного йому транспортного засобу знищеним.
Також ОСОБА_1 зазначає, що висновок суду щодо неправильного визначення відповідача є передчасним. А навіть якщо припустити, що відповідач дійсно був визначений апелянтом невірно, то згідно підходу Верховного Суду, встановлення належності відповідачів є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.
В апеляційній скарзі представник Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині стягнення моральної шкоди, та постановити в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що Департамент патрульної поліції не є страховиком та не є особою, якою, в разі встановлення наявності моральної шкоди, була завдана така шкода, а відтак ,така вимога позивача заявлена не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом. Апелянт вважає, що належним відповідачем з приводу позовної вимоги відшкодування моральної шкоди повинні бути громадянин ОСОБА_2 та АСК «Омега».
Сторони про розгляд справи на 12.05.2026 року були сповіщені належним чином, у судове засідання з`явився представник Департаменту патрульної поліції . 
Колегія суддів зазначає, що згідно зі ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
На підставі викладеного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скаргах доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги представника Департаменту патрульної поліції Національної поліції України та ОСОБА_1 підлягають залишенню без задоволення, з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно з ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 ч. 2 ст. 16 ЦК України).
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ч. 1 та 2 ст. 5 ЦПК України).
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 займаючи посаду інспектора взводу № 2 роти № 3 батальйону № 1 полку Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції національної поліції України, 25.10.2020 року, приблизно о 06:55 год., керуючи технічно справним службовим автомобілем поліції марки «Toyota Prius» номерний знак НОМЕР_3 , з увімкненими проблисковими маячками синього та червоного кольору та звуковими сигналами, в світлий час доби, здійснював рух по прямолінійному, горизонтальному та вологому відрізку асфальтобетонної дороги, вулиці Водопровідна, де організований двосторонній рух і проїзна частина має по дві смуги руху у протилежних напрямках, що позначені відповідною дорожньою розміткою, з боку вулиці Артилерійська в напрямку Старосінна площа у місті Одеса, у крайній лівій смузі свого напрямку руху, зі швидкістю, що перевищувала 54,4 км/год дозволеної транспортним засобам у населених пунктах. Наближаючись до повороту в провулок Басейна, де проїзна частина вул. Водопровідна має радіус заокруглення праворуч, відносно керованого автомобіля, водій ОСОБА_2 , в порушення вимог п.п. 2.3(б), 11.4, 34, 1.3., 12.1, 12.4, 12.9 «Правил дорожнього руху», затверджених Постановою КМУ від 10.10.2001 року № 1306, знаходячись за кермом транспортного засобу уважним не був, за дорожньою обстановкою та її зміною не слідкував, рухався із перевищенням допустимої в населеному пункті швидкості і створював небезпеку для інших учасників дорожнього руху, тобто передбачав настання суспільно-небезпечних наслідків, однак легковажно розраховував на їх відвернення; заходів, що виключають виникнення і розвиток аварійної ситуації не вжив, при відсутності будь-яких перешкод технічного або іншого характеру своєчасно не обрав безпечної швидкості свого руху, яка б дозволяла безпечно керувати транспортним засобом та контролювати його рух, не впорався з керуванням транспортного засобу, перетнув подвійну суцільну смугу дорожньої розмітки, яка розділяє транспортні потоки протилежних напрямків, виїхав на зустрічну смугу руху, де здійснив зіткнення з автомобілем марки «Nissan Maxima», номерний знак НОМЕР_4 під керуванням водія ОСОБА_3 , який здійснював рух по другій смузі свого напрямку руху по проїжджій частині вул. Водопровідна, у зустрічному з автомобілем «Toyota Prius», номерний знак НОМЕР_3 , напрямку руху та в подальшому з автомобілем марки «Toyota Carina E», номерний знак НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_1 , який здійснював рух по крайній правій смузі свого напрямку руху по проїжджій частині вул. Водопровідна у зустрічному з автомобілем «Toyota Prius» номерний знак НОМЕР_5 напрямку руху.
Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, зокрема, водій ОСОБА_1 отримав тілесні ушкодження, які відносяться до легких тілесних ушкоджень.
Порушення вимог п.п. 12.1, 12.4 та 12.9(б) «Правил дорожнього руху» затверджених Постановою КМУ від 10.10.2001 року № 1306, водієм ОСОБА_2 знаходяться у прямому причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та її наслідків.
Вироком Малиновського районного суду м. Одеси від 11.05.2023 року у справі №521/6649/21, який набрав законної сили, визнано ОСОБА_2 винним у скоєні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено йому покарання у вигляді позбавлення волі на строк 3 (три) роки, без позбавлення права керувати транспортними засобами. 
Цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу «Toyota Prius» номерний знак НОМЕР_3 , страхувальник: Департамент патрульної поліції, була застрахована в АСК «ОМЕГА», поліс №200749686, дійсний з 28.07.2020 року по 27.07.2021 року. Ліміт відповідальності за шкоду завдану пошкодженням майна, складає 130000 грн., за шкоду заподіяну життю і здоров`ю – 260000 грн.
26.10.2020 року ОСОБА_1 звернувся до АСК «ОМЕГА» із повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду, яка сталася 25.10.2020 року за адресою: м. Одеса, вул. Водопроводна, 22.
Стаття 1166 ЦК України передбачає, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Проте із вказаних правил є винятки, передбачені законом, одним з яких є страхування особою цивільно-правової відповідальності.
Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (ст. 1 Закону України «Про страхування» (далі - Закон №85/96-ВР)).
За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (ст. 979 ЦК України).
Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (ст. 980 ЦК України).
Відносини страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регламентує, зокрема, Закон № 1961-IV.
Згідно зі ст. 999 ЦК України до відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.
Згідно ст. 3 Закону №1961-IV, обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.
Відповідно до ст. 5 вказаного Закону, об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих унаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.
У разі настання страхового випадку страховик (страхова компанія) у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи (п. 22.1 ст. 22 Закону№ 1961 IV).
Згідно з ч. 1, 2 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Відтак, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками дорожньо-транспортної пригоди, повинен нести страховик та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми.
Вказане кореспондується із висновками Верховного Суду, викладеними у постанові Великої Палати від 14.12.2021 року у справі № 147/66/17.
Відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом № 1961-IVу страховика (страховика) не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (ст. 3 Закону № 1961 IV).
Відповідна правова позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.10.2018 року у справі № 760/15471/15-ц з урахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2021 року у справі №147/66/17.
Водночас, у Законі наголошено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю. Тобто Закон, як спрямований насамперед на захист прав осіб потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, при цьому також забезпечує майнові інтереси винної особи, які полягають у відшкодуванні ст. 3 Закону № 1961-IV).
Згідно ст. 34.1 Закону №1961-IV, страховик зобов`язаний протягом двох робочих днів з дня отримання повідомлення про настання події, що містить ознаки страхового випадку, розпочати її розслідування, у тому числі здійснити запити щодо отримання відомостей, необхідних для своєчасного здійснення страхового відшкодування.
Відповідно до ст. 34.2 Закону №1961-IV, протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду страховик (у випадках, передбачених ст. 41 цього Закону, - МТСБУ) зобов`язаний направити свого представника (працівника, аварійного комісара або експерта) на місце настання страхового випадку та/або до місцезнаходження пошкодженого майна для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків.
Відповідно до ст. 34.3 Закону №1961-IV, якщо представник страховика (у випадках, передбачених ст. 41 цього Закону, - МТСБУ) не з`явився у визначений строк, потерпілий має право самостійно обрати аварійного комісара або експерта для визначення розміру шкоди. У такому разі страховик (у випадках, передбачених ст. 41 цього Закону, - МТСБУ) зобов`язаний відшкодувати потерпілому витрати на проведення експертизи (дослідження).
Згідно ст. 34.4 Закону №1961-IV, для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків страховиком та МТСБУ залучаються їх працівники. Страховиком, МТСБУ та потерпілими також можуть залучатися аварійні комісари, експерти або юридичні особи, у штаті яких є аварійні комісари чи експерти.
Як вбачається з матеріалів справи, ПрАТ «АСК «ОМЕГА» не виконало вимоги 34.2 Закону №1961-IV, та направило свого представника – оцінювача ОСОБА_4 для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків лише 23.04.2021 року, тобто через 6 місяців після повідомлення про ДТП.
Огляд колісного транспортного засобу був здійснений оцінювачем ОСОБА_4 23.04.2021 року, за участю власника транспортного засобу «Toyota Carina E», номерний знак НОМЕР_2 – ОСОБА_1 .
Матеріали справи містять ремонтну калькуляцію № 8124 від 26.04.2021 року, згідно якої вартість ремонту транспортного засобу «Toyota Carina E», номерний знак НОМЕР_2 складає 288110,72 грн.
У Заяві від 22.06.2021 року, адресованої ПрАТ «АСК «ОМЕГА», ОСОБА_1 просив здійснити виплату страхового відшкодування на надані ним реквізити. До заяви ОСОБА_1 було додано, зокрема: копію висновку експерта №7042 від 23.05.2021 року, копії витрат на медикаменти, копію обвинувального акту.
Листом від 16.07.2021 року вих.№ 669 Страхова компанія «ОМЕГА» повідомила ОСОБА_1 , що документи повинні бути надані ним в оригіналі або належним чином оформлені копії. Також повідомила, що розгляд справи призупинено, до отримання документів, які відповідають вищезазначеним вимогам.
Листом від 20.10.2021 року адвокат Карагяур В.І. запропонував ПрАТ «АСК «ОМЕГА» оглянути та посвідчити представнику ПАТ «АСК «ОМЕГА» вказані документи в м. Одеса.
Згідно Висновку експерта ОСОБА_5 №7042 від 23.05.2021 року, зробленого за замовленням ОСОБА_1 :
- ринкова вартість автомобіля «Toyota Carina E», реєстраційний номер НОМЕР_2 , на момент ДТП, яка сталася 25.10.2021 року, становить 108267 грн.;
- вартість матеріального збитку завданого власнику автомобіля «Toyota Carina E», реєстраційний номер НОМЕР_2 , внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 25.10.2021 року, визначається такою, що дорівнює ринковій вартості КТЗ на момент ДТП і становить 108267,00 грн.;
- ринкова вартість автомобіля «Toyota Carina E», реєстраційний номер НОМЕР_2 , з урахуванням аварійних пошкоджень, отриманих в дорожньо-транспортній пригоді 25.10.2020 року, визначається рівною вартості утилізації (металобрухту).
Згідно описової частини Висновку експерта ОСОБА_5 №7042 від 23.05.2021 року, зробленого за замовленням ОСОБА_1 :
- середня ринкова ціна досліджуваного КТЗ на момент пошкодження 25.10.2021 року складає 100340,00 грн.;
- загальна вартість відновлювального ремонту складає 290633,11 грн;
- вартість відновлювального ремонту КТЗ, з урахуванням фізичного зносу складників, визначається рівною 135560,11 грн;
- визначення ринкової вартості КТЗ, з урахуванням аварійних пошкоджень неможливо.
Згідно Висновку про вартість № 23740 СОД ОСОБА_4 від 08.10.2021 року пошкодженого транспортного засобу «Toyota Carina E», номерний знак НОМЕР_2 , станом на 23.04.2021 року:
- ринкова вартість КТЗ до пошкодження складає 70023,84 грн.;
- ринкова вартість аварійного КТЗ на дату оцінки може складати 18632,29 грн.;
Також матеріали справи містять страхові акти № 712-15829 від 20.09.2021 року, №712-15829/2 від 17.11.2021 року.
Платіжною інструкцією від 22.09.2021 року №2286 підтверджується зарахування від АСК «ОМЕГА» на користь ОСОБА_1 страхового відшкодування у розмірі 41000 грн.
Платіжною інструкцією від 19.11.2021 року №827 підтверджується зарахування від АСК «ОМЕГА» на користь ОСОБА_1 страхового відшкодування у розмірі 11391,55 грн.
Таким чином, встановленим є той факт, що ПрАТ СК «ОМЕГА» відшкодувало ОСОБА_1 суму страхового відшкодування у розмірі 52391,55 грн., до складу якої також увійшла вартість транспортування пошкодженого транспортного засобу у розмірі 1000 грн.
Статтями 28, 29 Закону №1961-ІV передбачено, що шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, - це шкода, пов`язана, зокрема: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу. При цьому, у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.
Згідно п. 22.1 ст. 22, ст. 23 цього Закону у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є, зокрема, шкода, пов`язана із смертю потерпілого.
Таким чином, у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування є страховик завдавача шкоди. Цей страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом № 1961-IV порядку.
Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Відтак, основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками дорожньо-транспортної пригоди, повинен нести страховик та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми.
Відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом № 1961-IV у страховика (страховика) не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (ст. 3 Закону № 1961 IV).
Ліміт відповідальності Страхової компанії «ОМЕГА» за шкоду, заподіяну майну, складає 130000 грн., а за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю, - 260000 грн.
Як зазначалось вище, ПрАТ АСК «ОМЕГА» відшкодовано ОСОБА_1 суму страхового відшкодування у розмірі: 52391,55 грн.
У свою чергу, ОСОБА_1 просив суд стягнути з Департаменту патрульної поліції матеріальну шкоду у розмірі 249838,11 грн., посилаючись на Висновок експерта №7042 від 23.05.2021 року, який зроблений на його замовлення.
Наведена позивачем до стягнення сума розрахована наступним чином: 290633,11 грн. (загальна вартість відновлювального ремонту, згідно Висновку експерта №7042) – 40795,00 грн. (сума відшкодована страховою компанією, за даними позивача) = 249838,11 грн.
Однак, згідно ст. 30 Закону № 1961-IV, транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди. Якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди.
Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з експертизою, проведеною відповідно до вимог законодавства, витрати на ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до ДТП. Отже, якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після ДТП, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця ДТП.
Зазначені висновки викладено у постанові Верховного Суду від 21.07.2022 року у справі № 752/13375/19.
У постанові Верховного Суду від 05.08.2020 року у справі № 362/3680/17, провадження № 61-40490св18 у подібних правовідносинах, де автомобіль позивача, так само як і у цій справі, в розумінні ст. 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» теж вважався фізично знищеним, касаційний суд дійшов висновку, що ухвалення законного й обґрунтованого рішення у справі є неможливим без визначення відповідно до ст. 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» різниці між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди.
З наявних у матеріалах справи доказів вбачається те, що належний позивачу автомобіль марки «Toyota Carina E», реєстраційний номер НОМЕР_2 є фізично знищеним, оскільки витрати на відновлення автомобіля перевищують ринкову вартість непошкодженого транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди. Дана обставина сторонами не заперечується, та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, зокрема Висновком експерта, наданим позивачем, та Висновком оцінювача, наданим страховою компанією. А відтак, суд дійшов правильного висновку, що витрати, які підлягають відшкодуванню, розраховуються відповідно до п. 30.2 ст. 30 Закону № 1961-IV.
Механізм оцінки (визначення вартості) колісних транспортних засобів (далі - КТЗ), а також вимоги до оформлення результатів оцінки, оціночні процедури визначення вартості КТЗ встановлений Методикою товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженою наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24.11.2003 року №142/5/2092 (далі по тексту - Методика).
Пунктом 2.3 Методики передбачено, що вартість відновлювального ремонту колісного транспортного засобу визначається як грошові витрати, необхідні для відновлення пошкодженого, розукомплектованого колісного транспортного засобу.
Утилізаційна вартість КТЗ визначається як грошова сума, яку передбачається одержати від продажу не придатного для експлуатації за прямим функціональним призначенням КТЗ для альтернативного використання його справних і придатних до експлуатації складників (п. 2.2. Методики).
Згідно п. 2.4 Методики, вартість матеріального збитку (реальні збитки) визначається як вартісне значення витрат, яких зазнає власник у разі пошкодження або розукомплектування КТЗ, з урахуванням фізичного зносу та витрат, яких зазнає чи може зазнати власник для відновлення свого порушеного права користування КТЗ (втрати товарної вартості).
Згідно з п.п 7.17 Методики, якщо вартість відновлювального ремонту, з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу складників розукомплектованого або аварійно пошкодженого КТЗ, перевищує його ринкову вартість без зазначених пошкоджень, то ринкова вартість такого КТЗ не розраховується. Відновлення такого КТЗ за принципом внеску є економічно недоцільним. У цьому випадку може бути визначена вартість утилізації КТЗ.
Згідно п. 7.18 Методики, вартість утилізації КТЗ визначається як сума ринкової вартості технічно справних складників та вартості металобрухту складників, які залишилися, абоіз застосуванням методу питомої ваги окремої складової КТЗ від ринкової вартості КТЗ.
У разі наявності даних щодо продажу аналогічного КТЗ у такому самому технічному стані за вартість утилізації КТЗ, що оцінюється, може прийматися ціна продажу зазначеного аналогічного КТЗ (п. 7.19 Методики).
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується із доводами суду про те, що заявлена позивачем ОСОБА_1 сума до відшкодування у розмірі 249838,11 грн. є необґрунтованою в незалежності від сторони відповідача, до якої вона заявлена.
У даному випадку, встановленню у справі підлягає різниця між вартістю транспортного засобу «Toyota Carina E», реєстраційний номер НОМЕР_2 - до та після дорожньо-транспортної пригоди.
Висновком суб`єкта оціночної діяльності ОСОБА_4 №8124 від 26.04.2021 року, зробленим на замовлення страхової компанії, підтверджується, що ринкова вартість автомобіля «Toyota Carina E», реєстраційний номер НОМЕР_2 до моменту пошкодження становить 70023,84 грн.; вартість аварійного (несправного) автомобіля «Toyota Carina E», реєстраційний номер НОМЕР_2 може складати 18632,29 грн.
За розрахунком Страхової компанії, розмір страхового відшкодування позивачу складає: 70023,84 грн. - 18632,29 грн. = 51 91,55 грн. + 1000 грн. (сума транспортування = 52391,55 грн. Наведена сума, в межах страхового ліміту, сплачена позивачу.
Позивач ОСОБА_1 у позові та апеляційній скарзі не наводить обґрунтованих належними доказами мотивів незгоди із Висновком суб`єкта оціночної діяльності ОСОБА_4 №8124 від 26.04.2021 року.
Висновком експерта ОСОБА_5 №7042 від 23.05.2021 року, зробленого за замовленням ОСОБА_1 , встановлено наступне:
- ринкова вартість автомобіля «Toyota Carina E», реєстраційний номер НОМЕР_2 , на момент дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 25.10.2021 року, становить 108267 грн.;
- вартість матеріального збитку завданого власнику автомобіля «Toyota Carina E», реєстраційний номер НОМЕР_2 , внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 25.10.2021 року, визначається такою, що дорівнює ринковій вартості КТЗ на момент ДТП і становить 108267,00 грн.;
- ринкова вартість автомобіля «Toyota Carina E», реєстраційний номер НОМЕР_2 , з урахуванням аварійних пошкоджень, отриманих в дорожньо-транспортній пригоді 25.10.2020 року, визначається рівною вартості утилізації (металобрухту).
Таким чином, Висновок експерта Федотова Ф.В. №7042 від 23.05.2021 року містить вартість транспортного засобу до ДТП, яка складає 108267 грн., та не містить його вартості після ДТП.
У постанові Верховного Суду від 20.10.2021 року у справі № 205/1314/16-ц, залишаючи без змін судове рішення апеляційної інстанції про відмову у задоволенні вимог про відшкодування матеріальної шкоди, суд касаційної інстанції зазначив, що якщо транспортний засіб визнано фізично знищеним, відшкодування шкоди здійснюється у розмірі, який відповідає вартості транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди та витратам з евакуації транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди, а право на залишки транспортного засобу отримує страховик (моторне транспортне страхове бюро), або інша особа, яка відповідає за завдану шкоду. У зв`язку з відсутністю відомостей про вартість пошкодженого автомобіля після дорожньо-транспортної пригоди, необхідну для визначення розміру відшкодування згідно ст. 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» неможливо зробити висновок про обґрунтованість чи необґрунтованість зазначеного в позовній заяві розміру майнової шкоди, а тому суд апеляційної інстанції вірно відмовив у задоволенні позову.
У постанові Верховного Суду від 11.11.2020 року у справі № 369/11812/18 ,судом зазначено, що позивачем не доведено розмір майнової шкоди, оскільки вартість ремонту перевищувала вартість транспортного засобу, а отже, при визначенні розміру майнової шкоди слід виходити з вартості транспортного засобу та розміру страхового відшкодування, отриманого позивачем. При відшкодуванні шкоди у такому випадку слід враховувати, що відповідач має право на отримання ушкодженого транспортного засобу, що вирішується судом за клопотанням відповідача. Проте ушкоджений транспортний засіб був проданий, однак суду не надано доказів щодо його вартості після ДТП, що має значення для визначення розміру шкоди, що залишився невідшкодованим. Тому позивачем не доведено розмір заподіяних збитків.
За таких обставин, враховуючи ліміт страхового відшкодування, встановлений Полісом, який складає - 130000 грн., за шкоду, заподіяну майну, незгоду позивача Ізбаша із сумою відшкодування, суд дійшов обґрунтованого висновку, що належним відповідачем за позовними вимогами ОСОБА_1 є саме АСК «ОМЕГА», а не Департамент патрульної поліції.
Визначення відповідачів, предмета та підстав позову є правом позивача. Натоміть, установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову – обов`язком суду, який він виконує під час розгляду справи. Встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача.
На цьому наголосив Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у справі № 904/1039/20.
Отже, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову (постанова КЦС від 14.03.2024 року по справі № 522/11722/21.
За таких обставин, суд правильно відмовив у задоволенні позову до Департаменту патрульної поліції про стягнення матеріальної шкоди у розмірі 249838,11 грн.
Безпідставними при цьому є доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що висновок суду щодо неправильного визначення відповідача є передчасним, а навіть якщо припустити, що відповідач дійсно був визначений апелянтом невірно, то згідно підходу Верховного Суду, встановлення належності відповідачів є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. 
Колегія суддів звертає увагу апелянта, що у п. 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 року у справі № 304/284/18 (провадження № 14-517цс19) зазначено, що належним відповідачем має бути така особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги. Суд захищає порушене право чи охоронюваний законом інтерес позивача саме від відповідача.
Колегія суддів роз`яснює позивачу, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача, а встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову – обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, тобто, суд позбавлений законом повноважень визначати належний склад суду, оскільки це право належить виключно позивачу.
Крім того, у даному випадку неможливим є покладення на АСК «Омега» відшкодувати будь-яку шкоду на користь позивача, оскільки страхова компанія є третьою особою у справі, а матеріальну відповідальність може бути покладено на відповідача.
Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з Департаменту патрульної поліції витрат на лікування у розмірі 6764,75 грн.
Як вірно вказано у оскаржуваному судовому рішенні, оскільки позивач пред`являв Страховій компанії чеки на підтвердження витрат на лікування, а ліміт відповідальності страхової компанії за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю, складає 260000 грн., то саме страхова компанія є належним відповідачем у випадку не згоди позивача із не виплатою йому відповідної шкоди.
Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з Департаменту патрульної поліції моральної шкоди у розмірі 50000 грн.
Обґрунтовуючи розмір завданої моральної шкоди, позивач ОСОБА_1 посилається на те, що внаслідок ДТП він переніс стрес, нервові навантаження через позбавлення можливості користуватися автомобілем, повинен був докладати зусиль для організації життя, у зв`язку із отриманими травмами, що призвело до порушення життєвого укладу. Також, позивач посилається на Виписку №19271 з медичної картки стаціонарного хворого від 02.11.2020 року, відповідно до якої, внаслідок ДТП, він отримав закриту черепно-мозкову травму, струс головного мозку, забої тканини голови, численні рани та садна, тому перебував на стаціонарному лікуванні в нейрохірургічному відділенні ОКЛ з 25.10.2020 року по 02.11.2020 року. В подальшому, він перебував на амбулаторному лікуванні під наглядом сімейного лікаря у невролога з 02.11.2020 року.
Тобто, позивач зазначає про завдання моральної шкоди як внаслідок втрати автомобіля, так і внаслідок завдання шкоди здоров`ю.
Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.
Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Моральна шкода може полягати, зокрема: у порушенні психологічного благополуччя, переживаннях, стражданнях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, фізичному та психологічному пристосуванні до порушень у стані здоров`я.
Суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого; тяжкість вимушених змін у його життєвих стосунках; можливість, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.
При цьому суд має виходити із засад розумності, пропорційності та справедливості.
Згідно із ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч. 2 цієї статті.
Якщо внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим особам, особи, які спільно завдали шкоди, зобов`язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини.
Відповідно до ч. 2, 5 ст. 1187 ЦК шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.
Відповідно до ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.
Замовник відшкодовує шкоду, завдану іншій особі підрядником, якщо він діяв за завданням замовника.
Обов`язок відшкодувати завдану шкоду, завдану внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок.
Потерпілий має подати докази, що підтверджують факт завдання шкоди внаслідок ДТП, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду.
Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (постанова Верховного Суду від 25.05.2022 року в справі № 487/6970/20).
Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України).
Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12.07.2007 року).
Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про доведеність факту спричинення моральної шкоди позивачу ОСОБА_1 внаслідок грубого порушення третьою особою ОСОБА_2 правил дорожнього руху, яка полягає у душевних стражданнях, яких він зазнав у зв`язку зі фактичним знищенням його майна, а також завданням шкоди здоров`ю. 
Однак, встановивши, що позивачу ОСОБА_1 протиправними винними діями ОСОБА_2 була заподіяна моральна шкода, виходячи з принципу розумності та справедливості, керуючись внутрішнім переконанням, суд дійшов правильного висновку, що заявлена до стягнення позивачем моральна шкода в розмірі 50000 грн. є надмірною, а правильним є стягнення з відповідача суми моральної шкоди у розмірі 17380 грн.
Разом із тим, вирішуючи питання про стягнення суми моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я, судом першої інстанції враховано, що у Законі України від 01.07.2004 року N1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон N1961-IV) детально регламентовано дії як потерпілого, так і страховика.
Питання відшкодування моральної шкоди, заподіяної потерпілому, врегульовано ст. 26-1 Закону N1961-IV, згідно з якою, зокрема, страховиком відшкодовується потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров`я під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю.
Оскільки страхова компанія не здійснила виплату ОСОБА_1 моральної шкоди, то суд вважав справедливим стягнути з відповідача на користь позивача суму на відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я, у розмірі 17380,00 грн.
Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції, правильно встановивши обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, надавши належну оцінку поданим сторонами доказам, як в цілому, так і кожному окремо, дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди у розмірі 17380,00 грн.
Необґрунтованими при цьому є доводи апеляційної скарги представника Департаменту патрульної поліції про те, що апелянт не є страховиком та не є особою, якою, в разі встановлення наявності моральної шкоди, була завдана така шкода, а відтак, така вимога позивача заявлена не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом. 
Колегія суддів зазначає, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.12.2018 року у справі № 426/16825/16-ц (провадження № 14-497цс18) зроблено висновок, що аналіз норм ст. ст. 1172 та 1187 ЦК України дає підстави стверджувати, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець. Отже, шкода, завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.
Таким чином, оскільки у даному випадку шкода (у тому числі моральна), завдана внаслідок ДТП із вини водія, який виконував трудові обов`язки та на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, то вона має бути відшкодована власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.
За наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі ч. 1 ст. 1191 ЦК набуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи в розмірі виплаченого відшкодування.
Інші докази та обставини, на які посилаються заявники в апеляційних скаргах були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.
При цьому, судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 06.03.2025 року постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає. 
Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -
постановила:

Апеляційну скаргу представника Департаменту патрульної поліції Національної поліції України - залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 06 березня 2025 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складений 11 червня 2026 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді Є.С. Сєвєрова

О.М. Таварткіладзе