09.06.26
22-ц/812/1106/26
Єдиний унікальний номер судової справи 483/341/26
Номер провадження 22-ц/812/1106/26
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.

Постанова
Іменем України

09 червня 2026 року      місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,
суддів: Коломієць В.В., Тищук Н.О.,

з секретарем судового зсіданні – Богуславською О.М., 

за участю: представника відповідача - адвоката Коваленко О.Л.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Південь Агро Інвест» ухвалу, яка постановлена Очаківським міськрайонним судом Миколаївської області 25 березня 2026 року під головуванням судді Рак Л.М. в приміщені цього ж суду, у цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Південь Агро Інвест», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: державний реєстратор Кривоозерської сільської ради Микитей Мар`яна Олександрівна, державний реєстратор Чорноморської сільської ради Наумова Тетяна Сергіївна, про визнання припиненим права оренди земельних ділянок,

УСТАНОВИЛА:

У березні 2026 року  ОСОБА_1 , діючи через свого представника – адвоката Михайленко Наталю Миколаївну, звернувся до суду із позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Південь Агро Інвест» (далі – ТОВ «Південь Агро Інвест»), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: державний реєстратор Кривоозерської сільської ради Микитей Мар`яна Олександрівна, державний реєстратор Чорноморської сільської ради Наумова Тетяна Сергіївна, про визнання припиненим права оренди земельних ділянок.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що  ОСОБА_1 належить на праві приватної власності земельна ділянка площею 4.49 га (кадастровий номер 4825181200:02:000:0517), земельна ділянка площею 1.36 га (кадастровий номер 4825181200:01:000:0479), земельна ділянка площею 0.32 га (кадастровий номер 4825181200:02:000:0884) з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовані в межах території Кам`янської сільської ради Очаківського району Миколаївської області.
03 грудня 2017 року ОСОБА_1 уклав додаткову угоду з ТОВ «Райз-Південь» та ТОВ «Південь Агро Інвест» до договору оренди землі від 18 травня 2009 року, зареєстрованому у Державному реєстрі земель за №040902100159, відповідно до якого відбулося відступлення прав та обов`язків орендаря від ТОВ «Райз-Південь» на користь ТОВ «Південь Агро Інвест». Сторони домовились викласти договір оренди (земельної ділянки площею 4.49 га (кадастровий номер 4825181200:02:000:0517), земельної ділянки площею 1.36 га (кадастровий номер 4825181200:01:000:0479), земельної ділянки площею 0.32 га (кадастровий номер 4825181200:02:000:0884) у новій редакції. Відповідно орендарем земельних ділянок є саме ТОВ «Південь Агро Інвест». Строк дії договору оренди землі до 31 грудня 2025 року.
Відповідач ТОВ «Південь Агро Інвест» без згоди позивача здійснив реєстраційні дії щодо автоматичної пролонгації терміну дії договорів оренди земельних ділянок: площею 4.49 га з кадастровим номером 4825181200:02:000:0517, площею 1.36 га з кадастровим номером 4825181200:01:000:0479, площею 0.32 га з кадастровим номером 4825181200:02:000:0884 з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованих в межах території Кам`янської сільської ради Очаківського району Миколаївської області, укладених між позивачем та відповідачем до 2042 року, тоді як, згідно умов укладених договорів оренди землі, термін дії договору закінчився 31 грудня 2025 року. 
При цьому, 15 травня 2025 року, позивач звернувся до відповідача (орендаря) із листом-повідомленням, в якому він вказав на відсутність в нього наміру продовжувати договір оренди землі після закінчення строку їх дії. Відповідач жодної відповіді на вказаний лист-повідомлення не надав. 
Через незаконні дії ТОВ «Південь Агро Інвест» в Державному реєстрі прав на нерухоме майно зазначено, що строк дії договорів оренди вищевказаних земельних ділянок становить до 13 серпня 2042 року. Таким чином, ТОВ «Південь Агро Інвест», посилаючись на інформацію з Державного реєстру прав на нерухоме майно щодо пролонгації договорів оренди землі, укладених з позивачем до 2042 року, здійснює користування земельними ділянками, перешкоджаючи власнику користуватися його майном.
Крім того, 23 березня 2026 року представником позивача – адвокатом Михайленко Н.М., подано до суду заяву, в якій просила вжити заходи забезпечення позову на період розгляду судом справи та до набуття законної сили рішенням у вказаній вище справі шляхом заборони ТОВ «Південь Агро Інвест» вчиняти дії, спрямовані на користування, передачу у володіння третім особам спірних земельних ділянок.
Заява про забезпечення позову обґрунтована тим, що забезпечення позову є засобом вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення та спрямоване на те, щоб не допустити настання незворотних наслідків щодо відновлення порушеного права.
Ухвалою Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 25 березня 2026 року заяву про забезпечення позову задоволено.
На період розгляду судом цивільної справи та до набрання рішенням суду в ній законної сили: 
- заборонено ТОВ «Південь Агро Інвест» вчиняти дії, спрямовані на користування, передачу у володіння третім особам земельної ділянки площею 4.49 га з кадастровим номером 4825181200:02:000:0517 з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої в межах території Кам`янської сільської ради Очаківського району Миколаївської області, що належить ОСОБА_1 ;
- заборонено ТОВ «Південь Агро Інвест» вчиняти дії, спрямовані на користування, передачу у володіння третім особам земельної ділянки площею 1.36 га з кадастровим номером 4825181200:01:000:0479 з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої в межах території Кам`янської сільської ради Очаківського району Миколаївської області, що належить ОСОБА_1 ;
- заборонено ТОВ «Південь Агро Інвест» вчиняти дії, спрямовані на користування, передачу у володіння третім особам земельної ділянки площею 0.32 га з кадастровим номером 4825181200:02:000:0884 з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої в межах території Кам`янської сільської ради Очаківського району Миколаївської області, що належить ОСОБА_1 .
Задовольняючи заяву про забезпечення позову, районний суд дійшов до висновку, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у разі задоволення позову, а застосування саме таких видів забезпечення позову є співмірним заявленим вимогам.
В апеляційній скарзі ТОВ «Південь Агро Інвест», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просило скасувати ухвалу суду та постановити нове судове рішення, яким заяву про забезпечення позову залишити без задоволення.
Відповідач зазначав, що в заяві про забезпечення позову представником заявника не зазначено пропозиції щодо зустрічного забезпечення.
При прийнятті оскаржуваної ухвали судом першої інстанції не було з`ясовано всіх обставин, що мають значення для справи. Так, судом не було з`ясовано наявність дійсної і реальної загрози невиконання або ускладнення виконання в майбутньому рішення суду, оскільки до заяви про забезпечення позову представником заявника не надано жодного доказу, що свідчив би про її наявність.
Тим більше незрозуміло яким чином заборона ТОВ «Південь Агро Інвест», основним видом діяльності якого є вирощування зернових культур (крім рису) бобових культур і насіння олійних культур, на користування земельними ділянками, які як вбачається з заяви про забезпечення позову оброблені товариством та за оренду яких заявник до речі отримує орендну плату, забезпечить ефективний захист прав заявника. 
Також, викликають сумніви посилання представника заявника на ніби то наслідки незастосування забезпечення позову у вигляді стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди, що знов таки не підтверджено жодним доказом.
Разом з тим, судом першої інстанції не було досліджено розмір реальних збитків нанесених ТОВ «Південь Агро Інвест» при задоволенні заяви про забезпечення позову шляхом заборони користування земельними ділянками. Оскільки, окрім орендної плати, нарахування якої здійснюється на сьогоднішній день, основним видом діяльності товариства є вирощування зернових культур (крім рису) бобових культур і насіння олійних культур, та невикористання орендованої землі в господарській діяльності призведе до суттєвих збитків, і це факт, а не припущення ґрунтовані на суперечливих міркуваннях.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 вважав її доводи необґрунтованими та просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду – без змін.
Інші учасники справи правом подачі відзиву на апеляційну скаргу не скористались.
Згідно з ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, виходячи із такого.
Задовольняючи подану заяву про забезпечення позову, районний суд вважав, що обраний позивачем спосіб забезпечення позову є співмірним заявленим ним вимогам, а необхідність забезпечення позову у такий спосіб призведе до запобіганню невиконанню чи утрудненню виконання можливого рішення про задоволення позову. 
З такими висновками районного суду погодитися неможливо, з огляду на наступне.
Так, відповідно до змісту ст.149 ЦПК України забезпечення позову допускається, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду. 
Положеннями ст.150 ЦПК України, встановлені види забезпечення позову та зазначено, що види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позовними вимогами.
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Забезпечення позову по суті – це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.
За роз`ясненнями, викладеними у п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» №9 від 22 грудня 2006 року, розглядаючи заяву про забезпечення позову суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовними вимогами. 
Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що заходи забезпечення позову можуть вживатися виключно у випадках, коли невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.
При цьому заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути адекватними та співмірними з позовними вимогами (ч.3 ст.150 ЦПК України).
Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.
Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.
Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №826/8556/17.
Саме обранням належного, відповідно до предмета спору, заходу до забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу до забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову та, як наслідок, ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, що не є учасниками цього судового процесу (така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 12 квітня 2018 року у справі №922/2928/17, від 05 серпня 2019 року у справі №922/599/19).
При цьому, в ухвалі про забезпечення позову суд повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у справі, а також вказати, в чому будуть полягати дії, направлені на відновлення прав позивача, оцінити складність вчинення цих дій, встановити, що витрати, пов`язані з відновленням прав будуть значними.
Тому під час вирішення питання про вжиття заходів щодо забезпечення позову судам слід враховувати, що такими заходами не повинні блокуватися господарська діяльність юридичної особи. Такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду у справах №914/2157/19 від 20 липня 2020 року, №910/19256/16 від 10 квітня 2018 року, №910/20479/17 від 14 травня 2018 року, №922/1605/18 від 11 вересня 2018 року, №909/526/19 від 14 січня 2019 року, №925/288/17 від 25 січня 2019 року та №904/1417/19 від 26 вересня 2019 року.
Як вбачається із матеріалів справи, позивачем заявлені позовні вимоги про припинення права оренди відповідача, яке включає у себе, передусім, платне користування чужою земельною ділянкою.
Тому обраний позивачем спосіб забезпечення у вигляді заборони товариству вчиняти дії, пов`язані з користуванням земельними ділянками, що були передані ТОВ «Південь Агро Інвест» на правах оренди, є тотожним заявленим ОСОБА_1 позовним вимогам у вигляді припинення права оренди, складовою якого є, крім права володіння, ще і право користування майном.
Тобто судом застосовано спосіб забезпечення поданого позову, який за змістом є тотожним задоволенню заявлених позовних вимог без вирішення спору по суті, що є порушенням ч.10 ст.150 ЦПК України.
Крім того, сама заборона підприємству використовувати земельні ділянки до вирішення спору по суті є прямим втручанням у господарську діяльність юридичної особи, що призведе до настання реальних економічних збитків.
Слід також звернути увагу на формулювання позивачем такого способу забезпечення, як заборону відповідачу передавати спірні земельні ділянки у володіння третіх осіб, коло яких не ідентифіковано в ухвалі суду про задоволення заяви про забезпечення позову, внаслідок чого призводить до порушення прав невизначеного кола можливих суб`єктів, зокрема і третіх осіб – державних реєстраторів, що вказані самим позивачем як учасники справи та не є зацікавленими особами у способі вирішення судового спору. 
Можливо позивач мав на увазі інший спосіб такого забезпечення свого позову, як заборону передавати спірні земельні ділянки у суборенду іншим особам, але ним та його представником такі вимоги у заяві про забезпечення позову не формулювалися та не заявлялися.
Також, обґрунтовуючи заяву про забезпечення позову, позивач та його представник посилалися виключно на ймовірну загрозу неможливості в подальшому виконання судового рішення, у випадку задоволення його вимог, але не навели на її підтвердження жодних обставин, які могли бути підтверджені відповідними доказами. 
Тобто позивачем у поданій заяві про забезпечення позову не обґрунтовані наслідки невжиття зазначених ним заходів забезпечення позову, та не зазначено, яким чином невжиття їх у майбутньому спричинить утруднення чи зробить неможливим виконання рішення суду, що є за законом його процесуальним обов`язком (ст.ст.12,81 ЦПК України).
За висновками КЦС ВС, викладеними ним у постанові від 05 лютого 2020 року при розгляді справи №490/3925/19 і у постанові від 28 серпня 2019 року у справі №367/246/18 зазначено, що достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є підставою для задоволення відповідної заяви, як не є підставою і реєстрація заяви позивача про вчинення кримінального правопорушення вже після задоволення поданих ним заяв про забезпечення позову.
Колегією суддів також враховується, що відповідно до усталеної прецедентної практики ЄСПЛ, напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: (а) чи є втручання законним; (б) чи переслідує воно «суспільний інтерес» (public interest, general interest, general interest of the community); (в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям (must be a reasonable relationship of proportionality between the means employed and the aims pursued). За констатацією ЄСПЛ відсутність додержання хоча б одного критерію є порушенням державою статті 1 Першого протоколу.
Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного інтересу», при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду» (national authorities enjoy a certain margin of appreciation) з огляду на те, що національні органи влади краще знають потреби власного суспільства і знаходяться в кращому становищі, ніж міжнародний суддя, для оцінки того, що становить «суспільний інтерес». Це поняття має широке значення, втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі публічного, загального інтересу (public, general interest), який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.
Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися з дотриманням принципу «пропорційності» (principle of proportionality) – «справедливої рівноваги (балансу)» (fair balance) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості в кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар» (individual and excessive burden).
Відтак, при розгляді питання про забезпечення позову, суд повинен брати до уваги як права позивача, на захист яких вжито заходів забезпечення позову, так і права інших учасників процесу, права яких можуть бути порушені застосовуваними заходами.
Враховуючи те, що позивачем заявлено про застосування у справі заходів забезпечення позову, які в частині заборони користуватися майном є тотожними заявленим ним позовним вимогам та є втручанням у господарську діяльність підприємства, а інша частина про заборону передавати ділянки третім особам не доведена як необхідність забезпечення позову у такий спосіб, так і стосовно існування загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення про задоволення позову, судом першої інстанції безпідставно задоволено подану ОСОБА_1 заяву у спосіб, який ним обрано у якості забезпечення поданого ним позову. 
Тому, виходячи із загальних принципів розумності і справедливості, порушення судом першої інстанції процесуального законодавства, колегія суддів вважає за необхідне скасувати оскаржувану ухвалу відповідно до п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України з постановленням нового судового рішення про відмову у задоволенні поданої ОСОБА_1 заяви.
Інші доводи апеляційної скарги відповідача в частині зустрічного забезпечення зводяться до помилкового розуміння норм процесуального права, і на прийняте колегією суддів судове рішення не впливають.
Керуючись ст.ст.367,374,376,381,382 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Південь Агро Інвест» - задовольнити. 
Ухвалу Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 25 березня 2026 року – скасувати та постановити у справі нове судове рішення.
Відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 , яка подана його представником – адвокатом Михайленко Наталею Миколаївною, про забезпечення позову у цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Південь Агро Інвест», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: державний реєстратор Кривоозерської сільської ради Микитей Мар`яна Олександрівна, державний реєстратор Чорноморської сільської ради Наумова Тетяна Сергіївна, про визнання припиненим права оренди земельних ділянок. 
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий       Т.В. Серебрякова 

Судді:        В.В. Коломієць

Н.О. Тищук
Повний текст судового рішення
складено 12 червня 2026 року