ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2026 року	 	Справа № 907/935/21(907/955/22)	
м. Львів
Західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого – судді МАТУЩАКА О.І. 
суддів СКРИПЧУК О.С.
КРАВЧУК Н.М. 

за участю секретаря судового засідання – Ярина ТЕЛИНЬКО
представники сторін від:
скаржника – Кувшинова В.П. (адвокатка);
третьої особи – Кордас Ж.А. (адвокатка);

розглянувши апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк “Південний” (вх.ЗАГС 01-05/ 64/26 від 08.01.2026)

на рішення Господарського суду Закарпатської області від 02.12.2025 (повне рішення – 18.12.2025, суддя Ремець І.Ф.) 

у справі № 907/935/21(907/955/22)

за позовом  розпорядника майна ТОВ "Васстел", м.Мукачеве, арбітражного керуючого Демчана Олександра Івановича

до 1) Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк "Південний", м. Одеса

2) Товариства з обмеженою відповідальністю "Васстел", м. Мукачеве, Закарпатська область

за участю третьої особи, що не заявляє 
самостійних вимог на стороні позивача 
Державне публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія “Украгролізинг”, м. Київ

про визнання недійсним договору застави транспортних засобів №508 від 07.05.2020

ВСТАНОВИВ:

Суть спору.
В провадженні Господарського суду Закарпатської області на стадії розпорядження майном перебуває справа № 907/935/21 за заявою Державного ПАТ «Національна акціонерна компанія «Украгролізинг» про банкрутство ТОВ «Васстел». 
В межах вказаної справи про банкрутство, до суду звернувся розпорядник майна ТОВ "Васстел" арбітражний керуючий Демчан Олександр Іванович з позовом до ТОВ "Васстел" та ПАТ АБ «Південний» про визнання недійсним договору застави транспортних засобів №508 від 07.05.2020, укладеного між ТОВ "Васстел" та ПАТ АБ «Південний».
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ТОВ «Васстел», уклавши договір застави транспортного засобу №508 від 07.05.2020 (з урахуванням змін за договором №723 від 19.06.2020), взяло на себе заставні зобов`язання з метою забезпечення виконання грошових вимог банку до ТОВ «Мегатрансльвів» та ТОВ «БСП ОІЛ» за договорами овердрафту.
При цьому, на момент прийняття таких зобов`язань у ТОВ «Васстел» вже існувала заборгованість перед Державним ПАТ «НАК «Украгролізинг» за договорами фінансового лізингу на загальну суму 665 759,29 грн, що підтверджується рішеннями Господарського суду Закарпатської області від 24.02.2021 у справі №907/488/20 та від 24.02.2021 у справі №907/489/20. Зазначена заборгованість виникла внаслідок невиконання зобов`язань зі сплати лізингових платежів, строк виконання яких настав у січні–травні 2020 року.
Укладення договору застави, яким майно загальною заставною вартістю 1 759 322,94 грн було передано в забезпечення зобов`язань перед банком, фактично унеможливило погашення заборгованості перед Державним ПАТ «НАК «Украгролізинг» за рахунок цього майна, чим завдано шкоди кредитору та створено підстави для відкриття провадження у справі про банкрутство.
Крім того, численні господарські операції між ТОВ «Васстел» та ТОВ «БСП ОІЛ» свідчать не про звичайну господарську діяльність, а про їх перебування під контролем однієї особи або групи осіб, які могли координувати діяльність пов`язаних компаній і ініціювати укладення оспорюваного договору застави з метою збереження активів у межах цієї групи.
Окрім цього, попри наявність активів, ТОВ «Васстел» не вжило заходів для погашення заборгованості перед ініціюючим кредитором або врегулювання спору з Державним ПАТ «НАК «Украгролізинг», що може свідчити або про умисне невиконання зобов`язань, або про фактичну недостатність майна для їх виконання.
Ухвалою суду від 30.01.2023 залучено до участі у справі Державне ПАТ «НАК «Украгролізинг» в якості третьої особи без самостійних вимог на стороні позивача.
Господарський суд Закарпатської області рішенням від 02.12.2025 позов задовольнив повністю. Визнав недійсним договір застави транспортного засобу №508 від 07.05.2020, укладений між ТОВ «Васстел» та ПАТ АБ «Південний».
Рішення суду мотивоване тим, що укладений між ТОВ «ВАССТЕЛ» та ПАТ «АБ «Південний» договір застави транспортних засобів №508 від 07.05.2020 є фраудаторним та фіктивним правочином, оскільки був вчинений боржником без економічної мети, в інтересах пов`язаних осіб та на шкоду кредиторам. Суд встановив, що на момент укладення договору боржник вже мав непогашену заборгованість перед ДПАТ «НАК «Украгролізинг», однак, попри це, обтяжив належні йому активи заставою для забезпечення зобов`язань інших осіб, що унеможливило або ускладнило задоволення вимог його кредиторів.
Крім того, суд дійшов висновку, що договір укладено без отримання боржником будь-якої економічної вигоди, на невигідних умовах та з метою виведення активів і створення переваг для окремих кредиторів, що свідчить про зловживання правом і недобросовісну поведінку. Сукупність встановлених обставин, зокрема дії керівника боржника щодо погіршення фінансового стану підприємства, підтверджує спрямованість правочину на ухилення від виконання зобов`язань перед кредиторами, що є підставою для визнання його недійсним. 
Узагальнення доводів особи, яка подала апеляційну скаргу та інших учасників справи. 
ПАТ АБ «Південний» подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення суду від 02.12.2025 та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, неправильно застосував норми матеріального та процесуального права і дійшов помилкових висновків про недійсність договору застави. Апелянт зазначає, що банк на момент укладення договору не знав і не міг знати про наявність заборгованості боржника перед Державним ПАТ «НАК «Украгролізинг», оскільки така заборгованість не була відображена у фінансових документах, а вимоги кредитора заявлені вже після укладення договору. Також вказує, що банк не є пов`язаною особою з боржником, а висновки суду про пов`язаність зроблені щодо інших суб`єктів, які не є сторонами спірного правочину.
Крім того, апелянт наголошує, що договір застави укладено з метою реального забезпечення виконання кредитних зобов`язань, предмет застави не вибував із володіння боржника та продовжував використовуватись у господарській діяльності, а тому відсутні ознаки виведення активів чи фраудаторності правочину. Водночас суд безпідставно поставив під сумнів реальність кредитної заборгованості, попри наявність судових рішень про її стягнення, не надав належної оцінки доказам і доводам банку та фактично поклав в основу рішення припущення позивача.
У поданому відзиві Державне ПАТ «НАК «Украгролізинг» покликається на те, що доводи апеляційної скарги є безпідставними, а рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, оскільки укладений договір застави має ознаки фраудаторного правочину. Зокрема, зазначає, що такий договір є аналогічним іншому договору застави, який уже був визнаний недійсним у межах цієї ж справи про банкрутство, та укладений боржником без економічної вигоди, в інтересах пов`язаних осіб і на шкоду кредиторам. 
Крім того, вказує, що ТОВ «Васстел», маючи непогашену заборгованість перед кредиторами, передало свої активи в заставу для забезпечення зобов`язань інших осіб без отримання будь-якого майнового еквіваленту, що суперечить його інтересам та свідчить про недобросовісність поведінки. Такі дії призвели до погіршення фінансового стану боржника та унеможливлення задоволення вимог інших кредиторів, що є підставою для визнання правочину недійсним відповідно до положень Кодексу України з процедур банкрутства (надалі – КУзПБ).
09.02.2026 через систему «Електронний суд» представниця скаржника подала заперечення на відзив, які залишені без розгляду ухвалою суд від 05.03.2026, оскільки поданні поза межами встановленого судом строку.
16.04.2026 в судовому засіданні взяли участь представники апелянта та третьої особи, який навели доводи по суті апеляційної скарги.
Представники інших учасників справи в судове засідання не з`явилися, хоча належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги.
Відповідно до ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Беручи до уваги зазначене, а також те, що явка учасників справи не визнавалася судом обов`язковою, участь у засіданні суду є правом, а не обов`язком сторони, а в матеріалах справи достатньо доказів для прийняття законного та обґрунтованого рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про розгляд справи за відсутності представників учасників справи, які не з?явилися.
Фактичні обставини справи та оцінка суду.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 07.05.2020 між ТОВ "Васстел" та ПАТ АБ «Південний» було укладено договір №508 про визнання недійсним договору застави транспортних засобів (у редакції договору про внесення змін №723) (надалі - договір).
Відповідно до умов зазначеного договору, ТОВ «Васстел» узяло на себе заставні зобов`язання для забезпечення виконання грошових вимог банку до позичaльників: 1) ТОВ «Мегатрансльвів» за договором овердрафту №АО2019-03331 від 13.08.2019 та всіх додаткових угод до нього та 2) ТОВ «БСП ОІЛ» за договором овердрафту №АО2019-О3330 від 13.08.2019 та всіх додаткових угод до нього.
Відповідно до п. 1.1. договору предметом цього договору є надання заставодавцем в заставу транспортних засобів, опис яких затверджений в п. 1.4. цього договору, в забезпечення виконання зобов`язання позичальника перед заставодержателем, в силу чого заставодержатель має вищий пріоритет (переважне право) в разі невиконання позичальником зобов`язань, забезпечених заставою, одержати задоволення вимог за рахунок переданих в заставу за цим договором транспортних засобів переважно перед іншими кредиторами заставодавця.
Пунктом 1.2 договору передбачено, що за цим договором заставою забезпечується: 
- виконання зобов`язань позичальника - 1, що випливають з договору овердрафту від 13.08.2019 № А02019-03331, додаткової угоди від 07.05.2020 до договору овердрафту та всіх додаткових угод до нього (надалі – кредитний договір 1), згідно з яким заставодержатель зобов`язується надати позичальнику - 1 кредит на суму 5 000 000, 00 грн з терміном повернення – 11.02.2021 на цілі, вказані в кредитному договорі 1, а позичальник - 1 зобов`язується в розмірі, на умовах та в строки, визначені в кредитному договорі 1, повернути заставодержателю кредит, сплатити відсотки за користування кредитом, а також сплатити штрафи та пеню, передбачені умовами кредитного договору1;
- виконання зобов`язань позичальника - 2, що випливають з договору овердрафту від 13,08.2019 № ДО2019-03330, додаткової угоди від 07.05.2020 до договору овердрафту та всіх додаткових угод до нього (надалі - кредитний договір 2), згідно з яким заставодержатель зобов`язується надати позичальнику - 2 кредит на суму 5 000 000,00 грн з терміном повернення 11.02.2021 на цілі, вказані в кредитному договорі 2, а позичальник - 2 зобов`язується в розмірі, на умовах та в строки, визначені в кредитному договорі 2, повернути заставодержателю кредит, сплатити відсотки за користування кредитом, а також сплатити штрафи та пеню, передбачені умовами кредитного договору 2. 
Місцевий господарський суд обґрунтовано встановив і це не заперечується усіма учасниками справи, що на дату взяття ТОВ «Васстел» на себе заставних зобов`язань щодо транспортних засобів ,загальною заставною вартістю 1 759 322,94 грн (в редакції договору з урахуванням додаткової угоди №723 від 19.06.2020) у боржника вже була наявна заборгованість перед Державним ПАТ «НАК «Украгролізинг» за договорами фінансового лізингу №7-18-164 від 07.11.2018 та №7-18-151 від 18.10.2018 у загальній сумі 665 759,29 грн.
Зазначене підтверджується рішеннями Господарського суду Закарпатеької області від 24.02.2021 у справі №907/488/20 та від 24.02.2021 у справі №907/489/20, якими встановлено, що вказана заборгованість виникла у ТОВ «Васстел» внаслідок неповної сплати лізингових платежів за договорами, строк сплати яких настав 13.01.2020, 13.02.2020, 24.01.2020 та 24.05.2020.
Крім цього, судовими рішеннями у справі про банкрутство ТОВ «Васстел» №907/935/21, зокрема у постанові Господарського суду Закарпатської області від 08.03.2023 встановлено факти, що мають преюдиціальне значення, не потребують окремого доведення у цій справі та враховуються судом при розгляді цієї справи.
Так, керівник боржника ТОВ «Васстел» на вимогу кредитора Державного ПАТ «НАК «Украгролізинг» від 26.05.2020 за № 14/372 про сплату заборгованості повідомив останнього листом № 17-06-20-В від 17.06.2020 про неможливість сплати боргу через фінансові проблеми, але після вказаного повідомлення кредиторові уклав договір застави транспортних засобів від 08.07.2020 з компанією «Артонія Лімітед». Зазначене в подальшому стало перешкодою для здійснення примусового стягнення у виконавчих провадженнях, що відкриті постановою Відділу ДВС від 02.09.2021 за № 66678521 про примусове стягнення за рішенням справі №907/488/20 з ТОВ «Васстел» на користь Державного ПАТ «НАК «Украгролізинг» 399 281, 41 грн (а.с. 58, том 9) та постановою від 14.09.2021 за №66822640 про стягнення за наказом у справі №907/489/20 на користь Державного ПАТ «НАК «Украгролізинг» коштів в сумі 332 816, 67 грн.
Посилання апелянта на те, що банк не знав і не міг знати про заборгованість ТОВ «Васстел» перед Державним ПАТ «НАК «Украгролізинг», не спростовує встановлених судом обставин, оскільки для визнання правочину недійсним за ст. 42 КУзПБ визначальним є не обізнаність кредитора, а сам факт вчинення боржником дій, які призвели до неможливості виконання зобов`язань перед іншими кредиторами. Судом встановлено, що на момент укладення договору застави така заборгованість вже існувала та була простроченою.
З урахуванням зазначеного вище, договір застави №508 від 07.05.2020 був укладений ТОВ «Васстел» до відкриття провадження у справі про банкрутство, за умовами якого боржник прийняв на себе зобов`язання, що призвело до повної або часткової неможливості виконання ним грошових зобов`язань перед іншими кредиторами.
Окрім того, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції щодо вчинення правочину (укладення договору) ТОВ «Васстел» із заінтересованою особою.
Так, інформацією із Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань підтверджується, що єдиним засновником ТОВ «БСП ОІЛ» є ОСОБА_1 , яка також є засновником та кінцевим бенефіціарним власником ТОВ «Васстел», а також у період 2020-2021 років була засновником ТОВ «Мегатрансльвів».
Отже, ТОВ «БСП ОІЛ», ТОВ «Васстел» та ТОВ «Мегатрансльвів» є пов`язаними між собою компаніями, які контролюються однією особою чи групою осіб.
Відтак посилання апелянта на відсутність пов`язаності сторін договору є безпідставним, оскільки судом встановлено пов`язаність між боржником та позичальниками, в інтересах яких укладено договір застави, що підтверджує спрямованість правочину на створення переваг для окремих осіб. 
Апеляційний господарський суд погоджується з висновками суду першої інстанції, що встановлені у справі обставини свідчать про відсутність економічної мети та доцільності укладення оспорюваного договору. Зокрема, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок про те, що внаслідок укладення договору застави ТОВ «Васстел» не отримало жодної економічної вигоди, натомість обтяжило належні йому активи на користь ТОВ «БСП ОІЛ» та ТОВ «Мегатрансльвів», що завдало шкоди кредитору, перед яким боржник мав грошові зобов`язання.
Доводи скаржника про те, що договір був укладений у межах звичайної господарської діяльності та мав економічну мету, не підтверджені належними доказами, оскільки судом встановлено відсутність будь-якої економічної вигоди для ТОВ «Васстел», а також укладення договору в інтересах пов`язаних осіб, що свідчить про недобросовісність дій боржника. 
Колегія суддів також бере до уваги встановлені обставини щодо дій керівника боржника ОСОБА_2 , які свідчать про наявність ознак приховування банкрутства у період виникнення неплатоспроможності наприкінці 2019 — на початку 2020 року. Суд першої інстанції обґрунтовано встановив, що у зазначений період керівник припинив активну господарську діяльність підприємства та вчиняв дії, спрямовані на виведення активів, зокрема шляхом перерахування значних сум грошових коштів пов`язаним юридичним особам, що відображено у фінансовій звітності як дебіторська заборгованість у розмірі 6 821 480,02 грн, у т.ч. перед ТОВ «Мегатрансльвів» та ТОВ «Синергія ОІЛ».
Крім того, апеляційний господарський суд враховує, що після виникнення заборгованості перед Державним ПАТ «НАК «Украгролізинг» керівником боржника були укладені договори застави транспортних засобів, що за своєю правовою природою свідчить про подальше виведення активів, на які могло бути звернено стягнення, та штучне погіршення фінансово-господарського стану підприємства, зобов`язання якого вже були підтверджені судовими рішеннями та підлягали примусовому виконанню.
Разом з тим, колегія суддів погоджується з доводами розпорядника майна про те, що активи ТОВ «Васстел» перевищували розмір заборгованості перед Державним ПАТ «НАК «Украгролізинг», що свідчить про наявність у боржника реальної можливості погашення заборгованості, яка, однак, не була реалізована з огляду на умисні дії останнього.
Оцінюючи зазначені обставини у їх сукупності, апеляційний господарський суд також бере до уваги положення п. 3.2 Методичних рекомендацій щодо виявлення ознак неплатоспроможності підприємства та ознак дій з приховування банкрутства, фіктивного банкрутства чи доведення до банкрутства, затверджених наказом Міністерства економіки України від 19.01.2006 № 14 (у редакції наказу від 26.10.2010 № 1361), відповідно до яких штучне збільшення кредиторської та дебіторської заборгованості є однією з ключових ознак навмисного погіршення фінансового стану підприємства, що у цьому випадку також знайшло своє підтвердження.
Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що укладення між ТОВ «Васстел» та ПАТ «АБ «Південний» договору застави транспортних засобів від 07.05.2020 було спрямоване на штучне формування кредиторської заборгованості та створення формальних юридичних підстав для подальшого обтяження і виведення активів боржника, з метою ухилення від виконання грошових зобов`язань перед іншими кредиторами.
Такі дії суд першої інстанції правомірно кваліфікував як свідоме доведення ТОВ «Васстел» до стану неплатоспроможності (підготовку до банкрутства). Вказана мета у подальшому була реалізована пов`язаними з боржником особами шляхом вчинення узгоджених дій, внаслідок чого підприємство набуло ознак стійкої неплатоспроможності та втратило можливість задовольнити вимоги кредитора — Державного ПАТ «НАК «Украгролізинг».
Апеляційний господарський суд, перевіривши доводи апеляційної скарги у цій частині, погоджується з висновками суду першої інстанції щодо фіктивності оспорюваного правочину та вважає їх обґрунтованими.
Відповідно до ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.09.2022 у справі №910/16579/20 викладено правовий висновок щодо застосування норми ч. 1, 2 ст. 234 ЦК України, якою передбачено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлюються цим правочином. Такий правочин визнається судом недійсним.
Для визнання правочину фіктивним, суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому, необхідно враховувати, що саме собою невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання договору недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає її зовнішньому прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.
З урахуванням встановлених у цій справі обставин, колегія суддів дійшла висновку, що при укладенні договору застави сторони не мали реального наміру досягнення тих правових наслідків, які формально передбачені цим договором.
При цьому, сторони договору діяли узгоджено з метою формального створення грошових зобов`язань позичальників ТОВ «БСП ОІЛ» та ТОВ «Мегатрансльвів». Водночас реальність відповідної заборгованості викликає обґрунтовані сумніви з огляду на недобросовісну поведінку сторін та відсутність належного її підтвердження. Зазначені обставини свідчать про використання спірного зобов`язання як інструменту для подальшого обтяження та фактичного виведення активів боржника — транспортних засобів ТОВ «Васстел».
Суд також погоджується з доводами позивача, що укладення оспорюваного договору застави призвело до добровільного обмеження боржником права вільного розпорядження належним йому майном. При цьому, ТОВ «ВАССТЕЛ» без отримання будь-якого зустрічного майнового задоволення чи економічної вигоди фактично втратило можливість реалізувати це майно та спрямувати відповідні кошти на погашення власних зобов`язань, зокрема перед Державним ПАТ «НАК «Украгролізинг», що завдало кредитору майнової шкоди у розмірі визнаних у справі про банкрутство грошових вимог.
Доводи апелянта про відсутність фіктивності спірного правочину спростовуються матеріалами справи. Зокрема, посилання відповідачів на тривалі господарські відносини між ТОВ «Васстел» та ТОВ «БСП ОІЛ» та їх тісну співпрацю не підтверджені належними та допустимими доказами, оскільки відповідні обставини не знайшли відображення у бухгалтерському обліку та первинній господарській документації.
Водночас, беручи до уваги встановлені судом фактичні обставини діяльності боржника у період з 2019 року, зокрема наявності простроченої заборгованості, припинення активної господарської діяльності, вчинення дій з виведення активів та штучного погіршення фінансового стану, твердження сторін договору про його економічну доцільність та відповідність звичайній діловій практиці є необґрунтованими, суперечливими та такими, що не відповідають реальному економічному змісту спірних правовідносин.
За таких обставин, апеляційний господарський суд вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що оспорюваний договір застави носить фіктивний характер, а доводи апелянта у цій частині є безпідставними та зводяться до переоцінки встановлених обставин справи.
З урахуванням наведеного, обґрунтованим є висновок місцевого господарського суду про те, що правовідносини, які виникли між ТОВ «БСП ОІЛ», ТОВ «Мегатрансльвів» та ПАТ «АБ «Південний», були використані сторонами не з метою реального забезпечення виконання зобов`язань, а як інструмент для досягнення протиправної мети — обтяження та фактичного виведення активів боржника на шкоду іншим кредиторам. Таким чином, спірний договір містить ознаки фраудаторного правочину.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07.09.2022 у справі №910/16579/20 у п. 10.26. надала визначення фраудаторного правочину у цивілістичній доктрині - це правочини, які вчиняються сторонами з порушенням принципів доброчесності та з метою приховування боржником своїх активів від звернення на них стягнення окремими кредиторами за зобов`язаннями боржника, завдаючи тим самим шкоди цьому кредитору.
Ознакою фраудаторного правочину, який ставиться під сумнів у частині його добросовісності, є не лише те, що він вчиняється боржником на шкоду кредиторам, але і такий, який виконується на шкоду кредиторам та у зв`язку з цим порушує засади добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину.
У цій же постанові щодо визнання недійсним договору, вчиненого боржником без економічної мети, з метою створення дружньої кредиторської заборгованості, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється у тому, що: 1) особа (особи) використовувала / використовували право на зло; 2) наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки є певним станом, у який потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів / умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які потерпають від зловживання нею правом, або не перебувають); 3) враховується правовий статус особи / осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а й про обсяг прав інших учасників цих правовідносин і порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах, або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).
Таким чином, правочини, які вчиняються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути неправомірною та недобросовісною. Отже, правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (постанова Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 02.06.2021 у справі № 904/7905/16). 
Відтак правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними і зводяться до зловживання правом. 
Хоча ЦК України немає окремого визначення фраудаторних правочинів, їх ідентифікація досягається через застосування принципів (загальних засад) цивільного законодавства та меж здійснення цивільних прав. Спільною ознакою таких правочинів є вчинення сторонами дій з виведення майна боржника на третіх осіб з метою унеможливлення виконання боржником своїх зобов`язань перед кредиторами та з порушенням принципу добросовісності поведінки сторони у цивільних правовідносинах.
Добросовісність є однією з основоположних засад цивільного законодавства та імперативним принципом щодо дій усіх учасників цивільних правовідносин (п. 6 ч. 1 ст.3 ЦК України). Добросовісність - це відповідність дій учасників цивільних правовідносин певному стандарту поведінки, який характеризується чесністю, відкритістю, повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, що відповідатиме зазначеним критеріям та уявленням про честь і совість.
Частиною 3 ст. 13 ЦК України визначено, що не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Зловживання правом - це особливий тип правопорушення, яке вчиняється правомочною особою при здійсненні нею належного їй права, пов`язаний з використанням недозволених конкретних форм у межах дозволеного їй законом загального типу поведінки.
У разі невідповідності фраудаторного правочину загальним принципам цивільного права та його вчинення з виходом за межі цивільних прав суди можуть визначити юридичну кваліфікацію такого правочину із застосуванням загальних положень ЦК України.
Частина 1 ст. 202 ЦК України визначає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Отже, правочин - правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб`єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків.
Недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.
За ч.ч. 1, 2 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.
Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі;правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Згідно із ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
У правовідносинах банкрутства оспорювання правочинів боржника вчинених на шкоду кредитора врегульовано спеціальними нормами ст. 42 КУзПБ, що не виключає можливості визнання недійсним договору, спрямованого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п.6 ст. 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (ч. 3 ст. 13 ЦК України). Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 06.10.2022 у справі №902/1023/19(902/163/22).
З урахуванням встановлених у справі обставин, їх належної правової оцінки та вимог чинного законодавства, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що оспорюваний договір застави є таким, що вчинений без належної економічної мети, на шкоду кредиторам та має ознаки фраудаторного і фіктивного правочину, у зв`язку з чим наявні правові підстави для визнання його недійсним.
Відповідно ст. 13, 76, 77, 86 ГПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують встановлених судом першої інстанції обставин і зводяться до переоцінки доказів, яким уже надано належну правову оцінку.
З огляду на викладене, позовні вимоги є обґрунтованими та доведеними належними і допустимими доказами, а тому оскаржуване рішення місцевого господарського суду підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга – без задоволення.
Судові витрати.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
З урахуванням наведеного вище, апеляційний господарський суд дійшов висновку про залишення судового збору за подання апеляційної скарги за апелянтом.
Керуючись ст. 129, 269-270, 275, 276, 281-284 ГПК України,
Західний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Південний» залишити без задоволення, а оскаржуване рішення Господарського суду Закарпатської області від 02.12.2025 у справі №907/935/21(907/955/22) – без змін.

2. Судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції залишити за апелянтом.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня її проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, що оскаржується, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Касаційна скарга подається безпосередньо до Верховного Суду.

Справу повернути до Господарського суду Закарпатської області.

Головуючий-суддя О.І. МАТУЩАК

Судді Н.М. КРАВЧУК

О.С. СКРИПЧУК