29.06.26
22-ц/812/1369/26
Провадження № 22-ц/812/1369/26 

П О С Т А Н О В А 
іменем України

23 червня 2026 року      м. Миколаїв
справа № 487/3148/22
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Тищук Н.О.,
суддів: Коломієць В.В., Серебрякової Т.В.,
із секретарем – Лівшенком О.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу
ОСОБА_1 , подану його представником –
адвокатом Фурманом Вадимом Васильовичем,
на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва, ухвалене 20 квітня 2026 року суддею Сухаревич З.М., у приміщенні цього ж суду, (дата складання повного тексту не зазначена), у цивільній справі за позовом 
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 
про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів, 
у с т а н о в и в:
1.Описова частина
Короткий зміст вимог позовної заяви
У жовтні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно отриманих коштів. 
Позивач зазначав, що у період з 25.03.2020 року по 08.07.2020 року перерахував відповідачу грошові кошти на загальну суму 306 385 грн на карту АТ «Акцент Банк» № НОМЕР_1 . Ці грошові кошти переведені із зазначенням призначення платежу як переказ особистих коштів, що свідчіть про відсутність договірних відносин між сторонами. Отже грошові кошти набуті відповідачем без достатніх правових підстав.
Посилаючись на відмову ОСОБА_2 повернути зазначені кошти, ОСОБА_1 просив суд стягнути їх з відповідача.
Узагальнені доводи інших учасників
У судовому засіданні представник відповідача адвокат Кучерява Т.Ю. просила у задоволенні позовних вимог відмовити.
Посилалася на те, що дружина відповідача – ОСОБА_3 є бізнес-партнером позивача, оскільки вони є співзасновниками ТОВ «Соло України» і до 2021 року мали відносини стосовно діяльності ТОВ «Соло України» та ТОВ «Третє небо». Відповідач та його дружина разом працювали над розвитком бізнесу, тому грошові кошти позивач перераховував в тому числі і на картку відповідача. 
Ці обставини були предметом розгляду у справі № 367/3968/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення безпідставно набутих коштів, і відповідачем доведено партнерські відносини з розвитку бізнесу та судом відмовлено у задоволенні позову. 
Позивач перераховував кошти шляхом вчинення 19 платежів, що свідчить про цілком усвідомленні дії. У платіжних дорученнях від 25.03.2020 та від 10.04.2020 зазначено призначення платежу - оплата аудиту згідно договору № 00416/20. Зазначене виключає факт безпідставного набуття коштів.
Лист-вимога про повернення коштів була направлена відповідачу лише через два роки, до цього позивач повернення коштів не вимагав.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 20 квітня 2026 року у задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що перераховані позивачем ОСОБА_1 на рахунок відповідача ОСОБА_2 грошові кошти не є набутими відповідачем безпідставно у розумінні статті 1212 ЦК України.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_4 адвокат Фурман В.В., посилаючись на незаконність, необґрунтованість рішення суду першої інстанції, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалите нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Узагальнені доводи апеляційної скарги
Апеляційна скарга мотивована тим, що Кобяшевим А.О. на рахунок ОСОБА_2 було перераховано грошових коштів різними платіжними дорученнями на загальну суму 306 385 грн. Перераховані позивачем кошти не були подарунком чи фінансовою допомогою, між позивачем та відповідачем не було ділових стосунків чи будь-яких інших зобов`язань. 
Отже, перераховані позивачем на банківський рахунок відповідача грошові кошти не носять договірного характеру та вважаються майном, набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, що підпадає під положення частини першої статті 1212 ЦК України щодо зобов`язання про їх повернення. 
Посилання суду на те, що грошові кошти у розмірі 16 505 грн були перераховані на оплату аудиту згідно договору № 00416/20 є безпідставними оскільки матеріали справи не містять доказів наявності та виконання такого договору.
Також голослівними є твердження відповідача про наявність відносин щодо розвитку бізнесу та перерахування коштів саме з цих підстав, оскільки доказів цього суду не надано.

Узагальнені доводи інших учасників 
У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача адвокат 
Кучерява Т.Ю. просила у задоволенні апеляційної скарги відмовити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Посилалася на ті ж обставини, якими заперечувала проти задоволення позовних вимог.
Крім того, посилалася на практику Верховного Суду, який у своїх 
постановах неодноразово зазначав, що безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знала, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснювала таку сплату, оскільки вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.
2.Мотивувальна частина
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_1 – адвоката Панченка Д.В. та представника відповідача ОСОБА_2 – адвоката Кучерявої Т.Ю., дослідивши матеріали справи та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Встановлені судом першої інстанції обставини справи
Судом встановлено, що з квітня 2020 року по липень 2020 року ОСОБА_1 перераховував на рахунок ОСОБА_2 № НОМЕР_2 грошові кошти, а саме:
25 березня 2020 року 8 330 грн згідно платіжного доручення №24A262660431C09291 із призначенням платежу оплата аудиту згідно договору № 00416/20;
04.04.2020 року 4 400 грн згідно платіжного доручення №P24A278579639C05573 із призначенням платежу – переказ особистих коштів;
10.04.2020 року 8 175 грн згідно платіжного доручення №Р24А289305992C90139 із призначенням платежу оплата аудиту згідно договору № 00416/20;
21.04.2020 року 2 700 грн згідно платіжного доручення №P24A308199220C73504 із призначенням платежу – переказ особистих коштів;
24.04.2020 року 10 000 грн згідно платіжного доручення №P24A313675764C90927 та 11 718 грн згідно платіжного доручення №P24A313680689C06397 із призначенням платежу – переказ особистих коштів; 
07.05.2020 року 10 000 грн згідно платіжного доручення №Р24А337286450C71172 із призначенням платежу – переказ особистих коштів;
12.05.2020 року 19 612 грн, згідно платіжного доручення №0A9C-1118-51Н6-C8КХ із призначенням платежу – переказ особистих коштів;
18.05.2020 року 22 000 грн згідно платіжного доручення № Р24А357658485С26004, згідно платіжного доручення №Р24А357662467C74513 – 23 000 грн, згідно платіжного доручення №Р24А357666986C68953 – 24 000 грн, згідно платіжного доручення № Р24А357671130C59423 – 25 000 грн, згідно платіжного доручення №P24A357676527C94715 – 26 000 грн, згідно платіжного доручення №P24A357681187C48106 – 27 000 грн, згідно платіжного доручення №P24A357686029C61117 – 28 000 грн, згідно платіжного доручення №Р24A357778186C22998 – 25 000 грн із призначенням платежу – переказ особистих коштів;
08.06.2020 року 4 250 грн згідно платіжного доручення № Р24А397758736С87727 із призначенням платежу – переказ особистих коштів;
27.06.2020 року 9 400 грн, згідно платіжного доручення № Р24А435964940С34314 із призначенням платежу – переказ особистих коштів;
08.07.2020 року 17 800 грн згідно платіжного доручення № Р24А457457100C83575 із призначенням платежу – переказ особистих коштів.
Отже судом встановлено, що ОСОБА_1 на рахунок ОСОБА_2 було перерахованого грошові кошти на загальну суму 306 385 грн.
У судовому засіданні представник відповідача підтвердила факт переказу позивачем на рахунок відповідача вказаних грошових коштів, проте зазначила, що ці кошти призначались для оплати аудиту за договором № 00416/20 та на ведення спільного бізнесу позивача з дружиною відповідача, тому вони не є безпідставно набутими.
Також суд врахував, що у платіжних дорученнях від 25.03.2020 та від 10.04.2020 зазначено призначення платежу - оплата аудиту згідно договору № 00416/20, а тому ці кошти в розмірі 16 505,00 грн не є отриманими відповідачем безпідставно у розумінні статті 1212 ЦК України.
Щодо грошових коштів, перерахованих за іншими платіжними дорученнями на загальну суму 289 880 грн, позивач, перераховуючи кошти відповідачу, знав, що між ними відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок), що слідує зі змісту його позовної заяви та листа-вимоги, а тому поведінка позивача є суперечливою (тобто, потерпіла особа вільно і без помилки погодилася на настання невигідних для себе наслідків). При цьому позивач перераховував відповідачу кошти з березня по липень 2020 року, здійснивши загалом 19 платежів, у 2-х з яких зазначив призначення платежу - оплату за договором аудиту, а у 17 - переказ власних коштів. Так як позивач не був зобов`язаний перераховувати кошти внаслідок відсутності договірних відносин із відповідачем, а також будь-яких інших зобов`язань, проте він здійснював ці платежі протягом тривалого часу, регулярно, його поведінка щодо вимоги повернення цих коштів є вочевидь суперечливою та недобросовісною.
Врахувавши зазначені обставини, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
Позиція апеляційного суду
За змістом ст.1212 ЦК, безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.
Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст.11, чч.1, 2 ст.509 ЦК цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, які передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, установлених у ст.11 цього кодексу.
Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення та його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
У ч.1 ст.202 ЦК встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Загальна умова ч.1 ст.1212 ЦК звужує застосування інституту безпідставного збагачення в зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.
У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) та від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17 (провадження № 14-32цс19) зроблено висновок, що "предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України".
У пункті 3 частини третьої статті 1212 ЦК України передбачено, що положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні.
З матеріалів справи вбачається, що 16 505 грн перераховано позивачем на рахунок відповідача 25.03.2020 та 10.04.2020 на оплату аудиту згідно договору № 00416/20.
Грошові кошти в сумі 289 880 грн були перераховані позивачем з усвідомленням того, що між ними відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок), а тому поведінка позивача є суперечливою (тобто, потерпіла особа вільно і без помилки погодилася на настання невигідних для себе наслідків). Перерахування цих коштів мало систематичний характер у період з березня по липень 2020 року, було здійснено загалом 19 платежів.
При цьому позивач не був зобов`язаний перераховувати зазначені грошові кошти оскільки не мав з відповідачем договірних відносин чи будь-яких інших зобов`язань.
Отже поведінка відповідача щодо вимоги повернення цих коштів є вочевидь суперечливою та недобросовісною.
Оскільки зазначені вище обставини у своїй сукупності свідчать про те, що позивач добровільно здійснював перерахування певних грошових сум на користь відповідача, ознаки протиправності таких перерахувань відсутні.
Враховуючи викладене колегія судів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.
Аналогічних висновків про те, що безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому що вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів, дійшов Верховний Суд у своїх постановах від 04 серпня 2021 року у справі № 185/446/18 (провадження № 61-434 св 20) та від 11 січня 2023 року у справі № 548/741/21 (провадження № 61-1022 св 22). 
Крім того, 17 квітня 2024 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі за позовом про стягнення безпідставно набутих грошових коштів висловив правову позицію, згідно якої, якщо особа здійснила сплату грошових коштів, знаючи, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для їх сплати, а згодом вимагає повернення сплачених грошових коштів, то така особа поводиться суперечливо й безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню на підставі ст. 1212 ЦК України (Постанова Верховного Суду від 17 квітня 2024 року у справі № 127/12240/22 (провадження № 61-18405св23). 
За таких обставин, доводи апеляційної скарги позивача не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та фактично зводяться до незгоди позивача з висновками суду. 
При цьому докази та обставини, на які посилається позивач у апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права. Судом першої інстанції правильно визначено характер спірних правовідносин, встановлено обсяг прав та обов`язків сторін, застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, що склались між сторонами, надано повну, всебічну та об`єктивну оцінку наявним у справі доказам.
Отже, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів доходить висновку, що рішення суду є законним і обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення; скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (пункти 1 і 2 частини 1 статті 374 ЦПК України).
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
З урахуванням викладеного апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а тому рішення підлягає залишенню без змін відповідно до положень статті 375 ЦПК України.
Щодо судових витрат
Згідно із підпунктами "б", "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається, крім іншого, з нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення та розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Відповідно до вимог частин 1, 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін, судові витрати апелянта, понесені ним при розгляді апеляційної скарги, відносяться на його рахунок.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником адвокатом Фурманом Вадимом Васильовичем залишити без задоволення. 
Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 20 квітня 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня ухвалення, але за наявності підстав, передбачених статтею 389 ЦПК, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий     Н.О.Тищук

Судді:      В.В.Коломієць

Т.В.Серебрякова

---------------------------------
Повний текст постанови виготовлено 29 червня 2026 року