ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5099/26 Справа № 216/1427/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - ЧИРСЬКИЙ Г. М. Суддя у 2-й інстанції - Бондар  Я. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2026 року м.Кривий Ріг

Справа № 216/1427/19

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Бондар Я.М.
суддів - Акуленка В.В., Остапенко В.О.

сторони:
позивачка -  ОСОБА_1 ,
відповідач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК»,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу   ОСОБА_1 на рішення Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 грудня 2025 року, яке ухвалено суддеюЧирським Г.М.у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 22 грудня 2025року, -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2019 року  ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (надалі - АТ КБ «ПРИВАТБАНК») про захист прав споживачів фінансових послуг, який було в подальшому уточнено.
Позовна заява мотивована тим, що 29 грудня 2016 невідомими особами було здійснено ряд шахрайських операцій з банківськими картами АТ КБ «ПРИВАТБАНК», та незаконно, без згоди позивачки, шахрайським способом знято грошові кошти. З картки № НОМЕР_1 в сумі 3676 грн. та з картки НОМЕР_2 2297,32 грн. На обох картках був нульовий баланс. Кредитну картку № НОМЕР_1 позивачка не отримувала. ЇЇ було відкрито разом з пенсійною карткою НОМЕР_2 , без її згоди та без встановлення кредитного ліміту.
03 січня 2017 року ОСОБА_1 звернулась до відділення АТ КБ «ПРИВАТБАНК» з заявою про вчинення незаконних операцій з використанням її карток, емітентом яких є АТ КБ «ПРИВАТБАНК». Їй повідомили, що з картками проводились шахрайські операції, кінцевим отримувачем незаконно знятих коштів є ОСОБА_2 , та що банк заблокував його рахунки та проводить перевірку. Одна з карток є кредитною, але вона цією карткою ніколи не користувалась на момент зняття коштів картка була неактивна з нульовим балансом на рахунку. Банком незрозумілим чином було встановлено кредитний ліміт на неактивну кредитну картку. Наразі банком проводиться регулярне нарахування відсотків, штрафів та пені за кредитом, який вона ніколи не оформлювала та кредитними коштами ніколи не користувалась. З наданих банком виписок за картками № НОМЕР_1 , НОМЕР_3 та НОМЕР_2 за період з 01.12.2016 року по 01.03.2019 року вбачається, що ОСОБА_2 неодноразово фігурує у банківських операціях, крім того з даних виписок вбачається, що кредитний ліміт банком на кредитні картки встановлено не було. Звертає увагу суду, що одразу після того, як їй стало відомо про незаконні дії з її банківськими картками, а про це вона дізналась коли не змогла авторизуватись в системі «Приват24», тобто у перший робочий день нового року, вона звернулась до банку з відповідною заявою. Банком не було належним чином проведено службову перевірку, не виявлено хто саме здійснював шахрайські дії. Так, невідомими особами було змінено номер телефону, прив?язаний до її банківської картки, крім того в результаті шахрайських дій частина заборгованості опинилась на рахунку картки № НОМЕР_2 , яка в свою чергу є дебетовою, карткою для виплат, на ній не може бути встановлено жодних кредитів або овердрафту. Інші картки були неактивні. При цьому, як вважає позивачка, банк використовує підписану нею Анкету-заяву при отриманні картки для виплат для навмисного створення неіснуючих боргових зобов?язань, нарахування відсотків та вимагання грошових коштів від неї. 
Враховуючи викладене, позивачка просила суд: визнати договір по кредитній картці № 5168742334699356 нікчемним; визнати договір по кредитній картці № НОМЕР_3 нікчемним; визнати заборгованість по картці № 4731217114446220 недійсною.
У серпні 2019 року  АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернулося до суду із позовом до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позовна заява мотивована тим, що  ОСОБА_1 звернулась до АТ КБ "ПРИВАТБАНК" з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала Заяву №б/н від 15 листопада 2013 року. 
При укладанні Договору, сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України, згідно якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Відповідачка при підписанні Анкети-заяви підтвердила свою згоду на те, що підписана Заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами» складає між нею та Банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. 
Заявою відповідачки підтверджується той факт, що вона була повністю проінформована про умови кредитування в АТ КБ "ПРИВАТБАНК", які були надані їй для ознайомлення в письмовій формі. Формулярами та стандартними формами є саме «Умови та правила надання банківських послуг» та «Тарифи», які згідно до заяви отримані відповідачем для ознайомлення в письмовій формі.
Отже, підписавши заяву між сторонами, у відповідності до ст. 634 ЦК України, був укладений Договір про надання банківських послуг, який за своєю правовою природою є змішаним договором і містить в собі зокрема, умови договору банківського рахунку (ст. 1066 ЦК України) та кредитного договору (ст. 1054 ЦІ України).
Банком, на підставі Договору надання банківських послуг, відкрито картковий рахунок із початковий кредитним лімітом у розмірі, що зазначений у Довідці про зміну умов кредитування та обслуговуванні картрахунку, яка додається до позову, а відповідачці надано у користування кредитну картку.
Банк свої зобов`язання за Договором виконав у повному обсязі, а саме надав відповідачці можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах, передбачених Договором та в межах встановленого кредитного ліміту.
Відповідачка зобов`язалася повернути витрачену частину кредитного ліміту відповідно до умов Договору, а саме щомісячними платежами у розмірі мінімального платежу від суми заборгованості, який встановленний Договором. Але, в процесі користування кредитним рахунком, відповідачка не надавала своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями, що має відображення у Розрахунках заборгованості за договором, а також підтверджується виписками по рахунку.
Таким чином, у порушення Договору, а також ст.ст. 509, 526, 1054 ЦК України, відповідачка зобов`язання за вказаним договором не виконала, хоча ст. 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
У зв`язку із зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором та з урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості відповідачка ОСОБА_1 , станом на 15.08.2019, має заборгованість у розмірі 41587,06 грн., з яких: 5037,63 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 31461,52 грн. – нарахована пеня за прострочене зобов`язання, 2631,38 грн. – нараховано пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн., 500,00 грн. – штраф, (фіксована частина), 1956,53 грн. – штраф (процентна складова).
Зазначену суму заборгованості АТ КБ "ПРИВАТБАНК" просив суд стягнути з ОСОБА_1 , а також понесені ним судові витрати у розмірі 1921,00 грн.
Ухвалою Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 березня 2020 року постановлено об`єднати справу №216/5499/19 (провадження №2/216/2039/20) за позовом АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та справу №216/1427/19 (провадження №2/464/1108/20) за позовом ОСОБА_1 до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про захист прав споживачів фінансових послуг.
Рішенням Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 грудня 2025 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про захист прав споживачів фінансових послуг - відмовлено.
Позовні вимоги АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, - задоволено повністю.
Стягнуто із ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за Договором №б/н від 15.11.2013 року у розмірі 6 797,51 грн., яка складається із: 5037,63 грн. – заборгованість за простроченим тілом кредиту, 1759,88 грн. – заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ч.2 ЦК України, а також судовий збір у розмірі 314,08 грн., а разом на загальну суму 7 111 грн. 59 коп.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги в частині стягнення відсотків за користування кредиту залишити без задоволення.
Апеляційна скарга мотивована тим, що висновки суду не відповідають обставинам справи, зокрема, наявні в матеріалах справи документи, довідки надані АТ КБ «ПРИВАТБАНК», виписки не мають чітких даних щодо заборгованості, не доведено видачу карток, які зазначені в довідці. Відсутні будь-які докази того, що саме ОСОБА_1 було оформлено кредитну картку. Суд безпідставно вважав, що АТ КБ «ПРИВАТБАНК» належними та допустими доказами довів, що ОСОБА_1 своїми діями чи бездіяльністю сприяла втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції щодо перерахування коштів з її карткового рахунку. Службова перевірка АТ КБ «ПРИВАТБАНК» є неналежним доказом, оскільки банком не надано доказів фізичної видачі картки ОСОБА_1 . Наполягає на тому, що будь-які посилання АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на укладення кредитного договору, шляхом приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг є необґрунтованими та суперечать позиції Верховного Суду у справі №754/13763/15.
Відзив на апеляційну скаргу не подано.
Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 звернулась до АТ КБ "ПРИВАТБАНК" з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала Заяву №б/н від 15 листопада 2013 року про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, згідно якої позивачка ОСОБА_1 приєдналася до Умов та Правил надання банківських послуг тій редакції, що діяла на дату підписання та розміщена на сайті банку https://privatbank.com.
На підставі вищевказаної анкети-заяви, ОСОБА_1 відкрито 18.07.2014 року картковий рахунок та видано кредитну картку, на яку було встановлено початковий кредитний ліміт, який в подальшому збільшився до 3700,00 грн., що підтверджується Довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку та Випискою по рахунку. 
Для отримання доступу до рахунку та використання кредитного ліміту ОСОБА_1 отримала, згідно Довідки про видані картки кредитні картки: № НОМЕР_4 , строк дії 01/18, дата відкриття 18.07.2014, № НОМЕР_5 , строк дії 01/18, дата відкриття 18.07.2014, № НОМЕР_6 , строк дії 01/18, дата відкриття 31.12.2016, № 5168742334699356, строк дії 01/18, дата відкриття 31.12.2016, № 5168742334497074, строк дії 01/18, дата відкриття 31.12.2016. 
З наявної у матеріалах справи виписки про рух коштів, вбачається, що ОСОБА_1 було встановлено кредитний ліміт, а також факти використання нею грошей, а отже й отримання кредитної картки, оскільки проведення вказаних операцій є неможливим без наявності картки. Із виписки вбачається, що ОСОБА_1 користувалася кредитними коштами, а також частково сплачувала заборгованість за договором.
Відповідно до наданого банком розрахунку, з урахуванням зменшення позовних вимог, заборгованість ОСОБА_1 за Договором №б/н від 15.11.2013 року становить 6 797,51 грн. , яка складається із: 5037,63 грн. – заборгованість за простроченим тілом кредиту, 1759,88 грн. – заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит, згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України.
Як зазначає ОСОБА_1 , 29 грудня 2016 року невідомими особами було здійснено ряд шахрайських операцій з її банківськими картами АТ КБ «ПРИВАТБАНК», та незаконно, без її згоди, шахрайським способом знято грошові кошти. З картки № НОМЕР_1 в сумі 3676 грн. та з картки № НОМЕР_2 - 2297,32 грн. На обох картках був нульовий баланс. Кредитну картку № НОМЕР_1 вона не отримувала. Її було відкрито разом з пенсійною карткою № НОМЕР_2 , без її згоди та без встановлення кредитного ліміту.
03 січня 2017 року ОСОБА_1 звернулась до відділення АТ КБ «ПРИВАТБАНК» з заявою про вчинення незаконних операцій з використанням моїх карток, емітентом яких є АТ КБ «ПРИВАТБАНК». Їй повідомили, що з картками проводились шахрайські операції, кінцевим отримувачем незаконно знятих коштів є ОСОБА_2 , та що банк заблокував його рахунки і проводить перевірку. 
Предметом спору у даній справі є те, що ОСОБА_1 заперечує здійснення нею 29.06.2016 року транзакції з кредитних карток 5168742334699356 та 4731217114446220 коштів на суму 5973,32 грн. 
АТ КБ «ПРИВАТБАНК» було проведено службову перевірку, якою щодо спірних транзакцій встановлено наступне. У клієнта банку ОСОБА_1 в Приватбанку були відкриті карткові рахунки в тому числі і кредитний.
Після аналізу виписки по кредитним карткам, встановлено, що по карткам НОМЕР_1 та НОМЕР_2 усі операції по картковим рахункам клієнта відбувалися при наявності картки, фінансового номеру телефона та з коректним вводом ПІН коду картки, який був відомий лише ОСОБА_1 , яка його встановлювала самостійно.
Таким чином, під час перевірки встановлено, що компрометація входу під акаунтом «Приват24» клієнта ОСОБА_1 , сталася з вини самого клієнта.
Незважаючи на те, що сам клієнт заперечує передачу інформації для входу в «Приват24» третім особам, завдяки чому їм стала доступна інформація по кредитній картці вірогідно, що сам клієнт ОСОБА_1 , не звернувши на це уваги, самостійно перейшла на фішинговий сайт «Приват24», де ввела конфіденційну інформацію, що дало можливість шахраям провести вище зазначені операції з її карти.
Отже, виходячи з того, що проведення шахрайських операцій по карткам НОМЕР_1 та НОМЕР_2 проводилося з коректним введенням номеру картки, терміну її дії та вводом CVV/CVV2 - коду, з підтвердженням коду авторизації транзакції, вина Банку в несанкціонованому списанні коштів в період часу з 30.12.2016 по 01.01.2017 року, з картки клієнтки ОСОБА_1 , відсутня.
На підставі підписаних анкет-заяв про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, між ПриватБанком та Позивачкою склалися договірні правовідносини щодо надання банківських послуг.
На підставі цих Анкет-заяв Банком видавалися клієнтові кредитні картки і на час здійснення спірної операцій діяла кредитні картки за номером НОМЕР_1 та НОМЕР_2 зі встановленим кредитним лімітом, якою ОСОБА_1 активно користувався.
Ухвалюючи рішення по суті спору, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами було укладено Кредитний договір б/н від 15 листопада 2013 року, відповідно до якого  ОСОБА_1 отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Внаслідок неналежного виконання ОСОБА_1 своїх зобов`язань за вказаним Кредитним договором, порушення порядку та строків сплати кредиту утворилась заборгованість, що є підставою для її стягнення, у визначеному АТ КБ «ПРИВАТБАНК» розмірі. При цьому, суд дійшов висновку, що факт крадіжки грошових коштів з карткового рахунку ОСОБА_1 не підтверджений належними та допустимим доказами, оскільки грошові кошти знімалися з карткового рахунку з фізичним пред`явленням платіжного засобу, із коректним введенням ПІН-коду, а обов`язок вжити всіх заходів для запобігання втраті, викраденню чи отриманню інформації про ПІН-код картки іншими особами покладено саме на держателя цієї картки.
Також, суд дійшов висновку, що на правовідносини сторін поширюються положення ч. 2 ст. 625 ЦК України, узв?язку з чим з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» підлягают стягненню заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно положень ст.ст.526,527,530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. 
Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до ст. 625 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Ст. 627 ЦК України зазначає, що відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Положенням ч. 1 ст. 634 ЦК України передбачено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що між АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1 , шляхом підписання Анкети-заяви про приєднання, 15 листопада 2013 року було укладено договір, за умоваи якого останній надано кредитний ліміт на картковий рахунок.
Згідно ст. ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
За змістом ст.ст. 610, 611, 612 ЦК України, одним із видів порушення зобов`язання є прострочення – невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк, правовим наслідком якого є відповідальність боржника.
Свої зобов`язання за кредитним договором банк виконав належним чином, надавши  ОСОБА_1 кредит, однак остання взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконувала, вчасно не вносила платежі за користування кредитними коштами, що підтверджується розрахунком заборгованості, внаслідок чого утворилася заборгованість за тілом кредиту у розмірі 5 037,63 грн.
Доводи апеляційної скарги щодо не доведення факту користування  ОСОБА_1 кредитним лімітом, колегією суддів не приймаються до уваги, со кільтки факт видачі кредитної картки підтверджено письмовими доказами, зокрема, Довідкою про видані картки кредитні картки: № НОМЕР_4 , строк дії 01/18, дата відкриття 18.07.2014, № НОМЕР_5 , строк дії 01/18, дата відкриття 18.07.2014, № НОМЕР_6 , строк дії 01/18, дата відкриття 31.12.2016, № 5168742334699356, строк дії 01/18, дата відкриття 31.12.2016, № 5168742334497074, строк дії 01/18, дата відкриття 31.12.2016, та випискою про рух коштів, з якою вбачється актичне користування кредитним лімітом та часткове погашення заборгованості.
Суд відхиляє доводи ОСОБА_1 про те, що кошти були перераховані з її карткового рахунку невідомими особами, без її відома та згоди, виходячи з наступного.
Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово згадував про категорію стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більшвірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, від 03 серпня 2022 року у справі № 910/11027/18.
Стандарт доказування «вірогідність доказів» підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надають позивач та відповідач.
У контексті викладеного, колегія суддів звертає увагу також на те, що до предмета доказування належить сукупність юридичних фактів матеріально-правового характеру, з якими закон пов`язує виникнення, зміну й припинення правовідносин між сторонами та на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень.
Згідно із ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Таким чином, у процесуальному та матеріальному законодавстві передбачено обов`язок доказування, який слід розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах. Цей склад фактів визначається нормою права, що регулює спірні правовідносини.
Відповідно, звертаючись із позовом на захист свого порушеного права в зобов`язальних правовідносинах, позивач повинен довести належними, допустимими та достовірними доказами підстави виникнення в боржника обов`язку та зміст цього обов`язку згідно з нормами права, що регулюють спірні правовідносини.
У свою чергу процесуальні обов`язки відповідача полягають також у здійснені ним активних процесуальних дій, наведенні доводів та наданні доказів, що спростовують існування цивільного права позивача як кредитора у зобов`язанні. Тож виходячи з принципу змагальності сторін у процесі на позивача за загальним правилом розподілу тягаря доказування не може бути покладено обов`язок доведення обставин, за які відповідає боржник.
Згідно зі ст.1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його ж рахунка, банк повинен негайно, після виявлення порушення, зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.
Загальні засади функціонування платіжних систем і систем розрахунків в Україні, поняття та загальний порядок проведення переказу коштів у межах України, встановлення відповідальності суб`єктів переказу, а також визначення загального порядку здійснення нагляду (оверсайта) за платіжними системами встановлено Законом України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні».
Згідно п. 37.2 ст. 37 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» у разі ініціації неналежного переказу з рахунка неналежного платника з вини ініціатора переказу, що не є платником, емітент зобов`язаний переказати на рахунок неналежного платника відповідну суму грошей за рахунок власних коштів, а також сплатити неналежному платнику пеню в розмірі 0,1 відсотка суми неналежного переказу за кожний день, починаючи від дня неналежного переказу до дня повернення відповідної суми на рахунок, якщо більший розмір пені не обумовлений договором між ними.
Відповідно до вимог пункту 6 розділу VI Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління Національного банку України №705 від 05 листопада 2014 року, в редакції, що діяла на момент виникнення спірних відносин, користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу та/або платіжних операцій, які він не виконував, зобов`язаний негайно повідомити банк або визначену ним юридичну особу в спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк.
Втратою електронного платіжного засобу є неможливість здійснення користувачем контролю (володіння) за електронним платіжним засобом, неправомірне заволодіння та/або використання електронного платіжного засобу чи його реквізитів.
Разом з тим, ОСОБА_1 не було надано суду доказів щодо наявності таких обставин.
Так, як слідує з обставин справи, спірні операції, здійснені з 30.12.2016 по 01.01.2017, а ОСОБА_1 звернулася до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» лише 03.01.2017 по факту шахрайських дій, які відбулися 30.12.2016 по 01.01.2017 року, а до поліції взагалі звернулася через пів року після вчинення спірних операцій, внаслідок чого було відкрите кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 42017041750000097 від 14.07.2017 року, в рамках якого ОСОБА_1 була потерпілою особою.
Постановою слідчого Пеклун Р.О. слідчого відділу Криворізького ВП ГУНП України в Дніпропетровській області від 03.07.2019 року кримінальне провадження № 42017041750000097 від 14.07.2017 року закрито, у зв`язку із відсутністю в діяннях складу кримінального правовопрушення. Вказана постанова не оскаржувалася та є чинною.
У Постанові Верховного Суду від 01 липня 2020 р. у справі № 712/9107/18 (провадження N? 61-9877св19) зазначаються правові висновки щодо провини в подібних ситуаціях саме Позивача/клієнта через його власну недбалість та бездіяльність по захисту власних персональних даних (номери карток та ПІН-кодів) та власного мобільного фінансового телефону, що надало змогу третім особам отримати вільний доступ до карток ПриватБанка клієнта в системі „Приват24", а тому клієнт повинен нести відповідальність за свої власні дії.
Таким чином, з огляду на проведене службове розслідування АТ КБ «ПРИВАТБАНК», яким встановлено факт використання грошових коштів із коректним вводом ПІН-коду картки, у цій справі ризик збитків від здійснення 30.12.2016 по 01.01.2017 транзакції несе повністю ОСОБА_1 , як держатель картки.
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо стягнення заборгованості за тілом кредиту у розмірі 5037,63 грн, який в апеляційній інстанції  не спростовано.
Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Статтею 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
Правом вимагати сплати суми боргу з урахуванням індексу інфляції, а також трьох процентів річних кредитор наділений у силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу.
За змістом ч. 2 ст. ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних як складова грошового зобов`язання та особлива міра відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження №14-16цс18), зроблено висновок, що у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
З урахуванням вищевикладеного, АТ КБ «ПРИВАТБАНК» має право на стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за порушення грошового зобов`язання у розмірі 1759,88 грн., який останньою не спростовано, як і не надано власнового контрозрахунку.
Доводи, викладені в апеляційні скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 грудня 2025 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 14 травня 2026 року.

Головуючий: 

Судді: