ОКРЕМА ДУМКА
Суддів Великої Палати Верховного Суду Ткачука О. С. та Воробйової І.А.
щодо постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 квітня 2026 року у справі № 990/165/25 (провадження № 11-393заі25) стосовно конкурсних процедур на посаду судді
Відповідно до частини третьої статті 34 Кодексу адміністративного судочинства України суддя, не згодний із судовим рішенням може письмово викласти свою окрему думку.
Історія справи
ОСОБА_1 брав участь у конкурсі на зайняття вакантної посади судді в апеляційному суді, що був оголошений Вищою кваліфікаційною комісією суддів України (далі - ВККС, Комісія) 14 вересня 2023 року.
За результатами конкурсу Комісія визнала ОСОБА_1 таким, що не підтвердив здатність здійснювати правосуддя в апеляційних адміністративних судах та припинила його участь у конкурсі.
14 квітня 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду з позовом до ВККС, у якому, зокрема, просив визнати протиправним та скасувати рішення ВККС стосовного нього, зобов`язати Комісію поновити його участь в конкурсі. 
ОСОБА_1 позовні вимоги обґрунтував тим, що Комісія прийняла оскаржувані рішення в частині визначення результатів виконання позивачем практичного завдання з порушенням частини другої статті 19 Конституції України, частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), статті 88 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 №1402-VIII (далі - Закон № 1402-VIII), з істотним і невиправним порушенням процедури кваліфікаційного оцінювання.
Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду рішенням від 02 жовтня 2025 року позов ОСОБА_1 задовольнив частково. Суд визнав протиправним і скасував рішення ВККС, зобов`язав Комісію повторно оцінити практичні завдання виконані ОСОБА_1 ..
ВККС з таким судовим актом не погодилася і подала до Великої Палати Верховного Суду апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 02 жовтня 2025 року та ухвалити нове - про відмову в задоволенні позову.
Велика Палата Верховного Суду постановою від 02 квітня 2026 року апеляційну скаргу Комісії задовольнила. Рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 02 жовтня 2025 року скасувала в частині задоволених позовних вимог. У цій частині Велика Палата ухвалила нове рішення, яким відмовила в задоволенні позову ОСОБА_1 .
Велика Палата Верховного Суду виснувала, що оцінювання практичного завдання належить до дискреційних повноважень ВККС і здійснюється за внутрішнім переконанням членів екзаменаційної комісії. Суб`єктивна незгода кандидата з виставленими балами не свідчить про порушення процедури. Ключовою гарантією об`єктивності, неупередженості та рівності під час кваліфікаційного іспиту є його анонімність. Вимоги щодо поновлення участі позивача в конкурсі та зобов`язання провести повторне оцінювання виконаного ним практичного завдання є протиправним способом успішного подолання кандидатом етапу конкурсу. Суд не може перебирати на себе дискреційні повноваження ВККС. Повторна перевірка вже ідентифікованої роботи порушує принцип анонімності та права інших учасників конкурсу. Оскаржувані рішення ВККС стосовно позивача відповідає критеріям законності, обґрунтованості та пропорційності. 
Підстави для висловлення Окремої думки
Частина третя статті 127 Конституції України встановлює, що на посаду судді може бути призначений громадянин України, не молодший тридцяти та не старший шістдесяти п`яти років, який має вищу юридичну освіту і стаж професійної діяльності у сфері права щонайменше п`ять років, є компетентним, доброчесним та володіє державною мовою. Законом можуть бути передбачені додаткові вимоги для призначення на посаду. Аналогічні норми закріплені у статті 69 Закону України «Про судоустрій і статус суддів». 
Відповідно до частини другої статті 128 Конституції України, призначення на посаду судді здійснюється за конкурсом, крім випадків, визначених законом. Наведені положення Основного та спеціального законів наділяють громадян України правом на призначення на посаду судді у порядку, встановленому розділом IV Закону України «Про судоустрій і статус суддів».
Згідно з частиною першою статті 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Конституційний Суд України у рішенні від 25 грудня 1997 року № 9-зп роз`яснив, що цю норму слід розуміти як гарантування кожному захисту прав і свобод у судовому порядку. Суд не може відмовити у правосудді, якщо громадянин України, іноземець або особа без громадянства вважають, що їхні права порушені, створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення інтересів. Крім того, частина друга статті 55 Основного Закону гарантує кожному право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, місцевого самоврядування та службових осіб.
Спеціальна норма частини одинадцятої статті 74 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачає, що порушення процедури проведення кваліфікаційного іспиту може бути оскаржено в установленому законом порядку. Разом з тим, Закон не регламентує порядку поновлення участі у конкурсі осіб, щодо яких судом ухвалено відповідне рішення. 
Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визначає, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення вчинене особами, що здійснювали офіційні повноваження. Ефективність засобу захисту має бути забезпечена не лише в теорії, а й на практиці, інакше йому бракуватиме доступності (Akdivar та інші, § 66; Vuckovic та інші, § 71; Gherghina, § 85). Засіб захисту вважається ефективним, якщо він здатний безпосередньо виправити оскаржуваний стан справ і пропонує обґрунтовані перспективи успіху (Sejdovic проти Італії [ВП], № 56581/00, § 46; Vuckovic та інші, § 74).
Під час розгляду справи встановлено, що Вища кваліфікаційна комісія суддів України рішенням від 06 березня 2019 року № 435/вс-19 визнала ОСОБА_1 таким, що підтвердив здатність здійснювати правосуддя в Касаційному адміністративному суді у складі Верховного Суду.
Варто зауважити, що вимоги до суддів апеляційних та касаційних судів різняться. Суддя Верховного Суду повинен відповідати вищим стандартам компетентності та мати більший стаж професійної діяльності порівняно із суддею апеляційної інстанції. Таким чином, підтвердження здатності здійснювати правосуддя у найвищій судовій інстанції країни (касаційному суді), на нашу думку, свідчить про наявність достатніх компетенцій для зайняття посади у судах апеляційного рівня. За таких обставин рішення Комісії про те, що позивач не підтвердив здатність здійснювати правосуддя в апеляційному суді, вбачається суперечливим.
У той же час, відсутність у законодавстві чіткого врегулювання подібних ситуацій свідчить про його недостатню «якість». У сучасній практиці вирішення публічно-правових спорів критерій «якості закону» є фундаментальною гарантією захисту прав особи. Відповідно до статті 3 Конституції України, головним обов`язком держави є утвердження та забезпечення прав і свобод людини. Це вимагає від законодавця створення чітких механізмів реалізації прав (Рішення КСУ від 24 грудня 2004 року № 22-рп/2004).
Принцип верховенства права, закріплений у статті 129 Конституції України та деталізований у статтях 2, 6 та 242 КАС України, зобов`язує суддю керуватися пріоритетом прав людини. Як зазначено у Висновку Консультативної ради європейських суддів № 11 (2008), якість судового рішення безпосередньо залежить від якості законів (чіткості змісту та досконалості процедур).
Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ) у своїй доктрині виділяє три складові якості закону: доступність, чіткість та передбачуваність. У рішенні у справі «Олександр Волков проти України» (заява № 21722/11) ЄСПЛ наголосив, що закон має бути достатньо передбачуваним, щоб надати особі адекватну вказівку щодо умов застосування державних заходів. У рішенні «Новік проти України» (заява № 48068/06) підкреслено, що чіткість закону є запобіжником проти свавілля.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 лютого 2019 року (справа № 822/524/18) дійшла висновку: у разі неоднозначного тлумачення норм або наявності правових «прогалин» органи влади зобов`язані застосовувати підхід, який є найбільш сприятливим для особи.
На наше переконання, обставини цієї справи вимагали ґрунтовнішої мотивації рішень Комісії, оскільки вони містять взаємовиключні висновки щодо професійної придатності тієї самої особи. Окреслена колізія свідчить про нагальну потребу в нормативному вдосконаленні конкурсних процедур. За поточного стану регулювання судове рішення не здатне забезпечити дієвий захист прав кандидатів, які вже підтвердили свою здатність здійснювати правосуддя під час попередніх етапів добору, що прямо суперечить критерію "якості закону". Ще ж стосується і оскарження рішень Комісії після завершення відповідних конкурсів на посаду судді.
Судді Великої Палати Верховного Суду	 О. С. Ткачук  І.А. Воробйова