Унікальний номер справи 752/11349/24
Номер апеляційного провадження 22-ц/824/7501/2026
Головуючий у суді першої інстанції Т. М. Данілова 
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л. Д. Поливач

Постанова
Іменем України
13 травня 2026 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Поливач Л. Д. (суддя - доповідач), 
суддів Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І. 

секретар судового засідання Комар Л. А.

сторони

позивач ОСОБА_1 
відповідач ОСОБА_2 

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником ОСОБА_3 , на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 17 грудня 2025 року, ухвалене у складі судді Данілової Т. М., в примішенні Голосіївського районного суду м. Києва,

у с т а н о в и в :

У травні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до  ОСОБА_2 про визначення порядку користування житловим приміщенням.
В обгрунтування позовнихвимог зазначала, що сторони у справі є співвласниками квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .
28 січня 1999 року між    ОСОБА_4 ,    ОСОБА_5 , з однієї сторони та   ОСОБА_6 , яка діяла від свого імені та від імені своєї дочки    ОСОБА_7 , яка на той час була неповнолітньою, з другої сторони, було укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений Вісімнадцятою київською державною нотаріальною конторою, відповідно до умов якого   ОСОБА_6 , яка діяла від свого імені та від імені своєї доньки    ОСОБА_7 , купила в рівних долях кожному квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .
Позивач зазчала, що 31.08.2018    ОСОБА_7 змінила прізвище на ОСОБА_7 , а 15.11.2022 на    ОСОБА_9 .
14 вересня 2020 року між  ОСОБА_6 та    ОСОБА_10 було укладено договір про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Смірновою А. С., згідно з умовами якого сторони даного договору домовились порівну розділити належну на праві спільної сумісної власності    ОСОБА_6 1/2 частину вказаної квартири, у зв'язку з чим    ОСОБА_6 стала власником 1/4 частини квартири, а    ОСОБА_10 набув у власність відповідно - 1/4 частину квартири.
28 листопада 2023 року    ОСОБА_6 належну їй 1/4 частину квартири подарувала доньці        ОСОБА_11 , згідно договору дарування частки квартири від 28 листопада 2023 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Горбуновою Л.В.
12 листопада 2024 року    ОСОБА_10 подарував своїй дружині     ОСОБА_12 належну йому 1/4 частку вказаної квартири, що підтверджується договором дарування, посвідченим приватним нотаріусом КМНО Майоровою А. В.
Станом на липень 2025 року 1/4 частка квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , належить  ОСОБА_2 (дочці   ОСОБА_12 ) на підставі договору дарування, посвідченого 15.11.2024 приватним нотаріусом КМНО Майоровою А. В.
Також позивач вказала, що в квартирі проживає відповідачка, яка використовує для свого проживання всі кімнати квартири, чим фактично унеможливлює користування квартирою позивачкою, у зв'язку з чим між сторонами існує спір, який ОСОБА_2 вирішувати в позасудовому порядку відмовляється та ухиляється від вирішення даного спору.
Квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , має загальну площу - 68,9 кв.метрів, житлову площу - 41,1 кв.метрів, складається з трьох житлових кімнат, площею 18,3 кв.метрів, 9,8 кв.метрів та 13,0 кв.метрів з лоджією, площею 4,2 кв.метри, кухні, площею 8,6 кв.метрів, ванної кімнати, площею 2,8 кв.метрів, вбиральні, площею 1,0 кв. метрів, коридору, площею 9,7 кв.метрів, вбудованої шафи, площею 1,5 кв.метрів.
З урахуванням пропорції часток у праві власності на квартиру,        ОСОБА_13 просилавизначити наступний порядок користування квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: виділитив користування позивачці кімнату, житловою площею 18,3 кв.метрів, кімнату, житловою площею 13,0 кв.метрів з лоджією, площею 4,2 кв.метрів, а відповідачу - кімнату, житловою площею 9,8 кв.метрів. У загальному користуванні сторін просила суд залишити кухню, площею 8,6 кв.метрів, ванну кімнату, площею 2,8 кв.метрів, вбиральню, площею 1,0 кв.метрів, коридор, площею 9,7 кв.метрів та вбудовану шафу, площею 1,5 кв.метрів.
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 17 грудня 2025 року позов      ОСОБА_14 до    ОСОБА_2 про визначення порядку користування житловим приміщеннямзадоволено.
Встановлено між співвласниками порядок користування квартирою, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , виділено        ОСОБА_11 у користування кімнату, житловою площею 18,3 кв.метрів, такімнату, житловою площею 13,0 кв.метрів з лоджією, площею 4,2 кв.метрів. Виділено   ОСОБА_2 у користування кімнату, житловою площею 9,8 кв.метрів.Узагальному користуванні сторін залишенокухню, площею 8,6 кв.метрів, ванну кімнату, площею 2,8 кв.метрів, вбиральню, площею 1,0 кв.метрів, коридор, площею 9,7 кв.метрів та вбудовану шафу, площею 1,5 кв.метрів.
Стягнутоз    ОСОБА_2 на користь        ОСОБА_14 судовий збір у розмірі 1 211 гривень 20 копійок.
Не погодившись з рішенням суду  ОСОБА_2 через свого представника ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, посилається на порушення судом норм процесуального та матеріального права, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задововленні позову у повному обсязі. Стягнути з ОСОБА_15 витрати на правничу допомогу.
В обгрунтування апеляційцної скарги зазначено, що суд першої інстанції не звернув увагу на відсутність порушенного права позивача на користування належною їй часткою спірної квартири. Позивач не довела відсутність взаємної згоди співвласника квартири щодо користування нею. Суд не врахував, що позивач не зверталася до відповідача із вимогою про врегулювання питання щодо порядку користування спірною квартирою у позасудовому порядку. 
Також вказано про те, що позивач не проживає у спірнй квартирі, звертаючись до суду із цим позовом не вчиняла жодних активних дій із метою проживання у даній квартирі.
Ухвалене у справі рішення є таким, що не може бути виконане, оскільки судом першої інстанції помилково відхилено обставини щодо перепланування спірної квартири.
Зокрема відповідач вказує на те, що виділення їй у користування житлової кімнати площею 9,8 кв.м. порушує її право та погіршує умови проживання з огляду на законодавчо встанволену норму житлової площі 13,65 кв.м. 
Відповідач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_3 у судове засідання не з`явилися, про час, дату та місце розгляду справи повідомлені належним чином, подали до суду заяву про розгляд справи без участі відповідача та її представника на підставі наявних у справі доказів. 
Представник позивача ОСОБА_16 у судовому засіданні заперечив проти доводів апеляційної скарги, рішення суду просить залишити без змін як законне та обгрунтоване, посилаючись на заперечення, викладені у відзиві на апеляційну скаргу.
З метою дотримання процесуальних строків, беручи до уваги ч. 2 ст. 372 ЦПК, колегія суддів вважала за можливе проводити розгляд справи за відсутності відповідача та її представника, які не з`явилися у судове засідання, подавши заяву про розгляд справи без їхньої участі, оскільки їхня неявка не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав. 
Так, відповідно до ч. 2, ч. 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.
Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції. При цьому суд апеляційної інстанції перевіряє законність рішення суду першої інстанції в межах тих обставин та подій, які мали місце під час розгляду справи судом першої інстанції.
Судом встановлено, що 28 січня 1999 року між   ОСОБА_4 ,    ОСОБА_5 , з однієї сторони та    ОСОБА_6 , яка діяла від свого імені та від імені своєї дочки   ОСОБА_7 , яка на той час була неповнолітньою, з другої сторони, було укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений Вісімнадцятою київською державною нотаріальною конторою, відповідно до умов якого   ОСОБА_6 , яка діяла від свого імені та від імені своєї доньки    ОСОБА_7 , придбала в рівних часткахкожному квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .
Право власності на вказану квартиру було зареєстровано Київським міським бюро технічної інвентаризації 02 лютого 1999 року, про що внесено запис в реєстрову книгу за реєстром №8120, що підтверджується реєстраційним посвідченням Київського міського бюро технічної інвентаризації від 02 лютого 1999 року. 
31.08.2018 ОСОБА_7 змінила прізвище на ОСОБА_7 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , виданим Печерським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві.
15.11.2022 ОСОБА_17 змінила своє прізвище на ОСОБА_17 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 , виданим 14 травня 2022 року Голосіївським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м.Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_3 , виданим 15 листопада 2022 року Голосіївським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) та паспортом громадянина України № НОМЕР_4 , виданим 13.01.2023 року. 
14 вересня 2020 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_10 було укладено договір про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Смірновою А.С., згідно з умовами якого сторони даного договору домовились порівну розділити належну ОСОБА_6 1/2 частину вказаної квартири, у зв'язку з чим    ОСОБА_6 стала власником 1/4 частини квартири, а    ОСОБА_10 набув у власність відповідно - 1/4 частину квартири. 
28 листопада 2023 року    ОСОБА_6 належну їй 1/4 частину квартири подарувала доньці        ОСОБА_11 , що підтверджується договором дарування частки квартири від 28 листопада 2023 року, посвідченим приватним нотаріусом КМНО Горбуновою Л.В.
12 листопада 2024 року    ОСОБА_10 подарував    ОСОБА_12 належну йому 1/4 частку вказаної квартири, що підтверджується договором дарування, посвідченим приватним нотаріусом КМНО Майоровою А.В.
Станом на липень 2025 року 1/4 частка квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , належить  ОСОБА_2 (дочці   ОСОБА_12 ) на підставі договору дарування, посвідченого 15.11.2024 приватним нотаріусом КМНО Майоровою А. В., що підтверджуться Інформацією з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 22.07.2025,  частини квартири на праві власності належать позивачці.
Згіднотехнічного паспорту квартира   АДРЕСА_2 , має загальну площу - 68,9 кв.м., житлову площу - 41,1 кв.м., складається з трьох житлових кімнат, площею 18,3 кв.м., 9,8 кв.м. та 13,0 кв.м. з лоджією, площею 4,2 кв.м., кухні, площею 8,6 кв.м., ванної кімнати, площею 2,8 кв.м., вбиральні, площею 1,0 кв.м., коридору, площею 9,7 кв.м., вбудованої шафи, площею 1,5 кв.м. 
Матеріали справи не містять доказів того, що планування вказаної квартири було змінено.
ОСОБА_1 звернулась до ОСОБА_2 , як співвласника спірної квартири, із заявою про врегулювання спору щодо порядку користування квартирою, направивши 22 липня 2025 року відповідачці заяву, посвідчену 22.07.2025 приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Тернюк Є. В., в якій запропонувала відповідачці врегулювати порядок користування квартирою шляхом укладення у письмовій нотаріальній формі договору про встановлення порядку користування квартирою.
Відповіді на вказану заяву ОСОБА_2 не надала.
Звертаючсь до суду із даним позовом  ОСОБА_1 , вказуючи на відсутність між сторонами домовленості про порядок користування спірним житлом, просила суд встановити порядок користування квартирою відповідно до належних сторонам часткок цієї квартири (1/4 та 3/4).
Задовольняючи позовні вимоги  ОСОБА_1 суд першої інстанції дійшов висновку про те, що виділ у користування позивачці житлової кімнати, площею 18,3 кв.м., та кімнати, житловою площею 13,0 кв.м., з лоджією, площею 4,2 кв.м., а відповідачці - кімнату, житловою площею 9,8 кв.м., залишивши у загальному користуванні співвласників квартири кухню, площею 8,6 кв.м., ванну кімнату, площею 2,8 кв.м., вбиральню, площею 1,0 кв.метрів, коридор, площею 9,7 кв.м. та вбудовану шафу, площею 1,5 кв.м., відповідає вимогам закону, частці у спільному частковому майні, не призведе до порушення житлових прав співвласників квартири, оскільки встановлення такого порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно, а баланс інтересів співвласників при користуванні квартирою не порушить права відповідача.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони повністю узгоджуються із встановленими судом обставинами справи з огляду на наступне.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Відповідно до статті 10 ЦПК України при розгляді справи суд керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини.
У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.
Згідно з частиною першою статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до статті 41 Конституції України, статті 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Верховний Суд виходить з того, що гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав.
Згідно з частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
Ця стаття свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.
Суд зауважував, що первинне значення у врегулюванні відносин щодо порядку користування жилим приміщенням має домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування жилим приміщенням, такий порядок користування може встановити суд. Право на визначення порядку користування жилим приміщенням не пов`язано з певними межами (подібний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 753/95/21).
При встановленні порядку користування будинком (квартирою) кожному зі співвласників передається в користування конкретна частина будинку (квартири) з урахуванням його частки в праві спільної власності на будинок (квартиру). Разом з тим виділені в користування приміщення можуть бути і неізольовані, і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно (постанова Верховного Суду від 25 лютого 2021 року у справі № 761/36267/16-ц).
При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.
Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним частковим майном.
Спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею. Тому критерій необхідності виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов`язковим.
Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє у користування сторонам спору у користування частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. 
При цьому допускається можливість відійти у незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. 
Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне часткове майно, не порушує їх прав як власників.
Аналогічний правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 18 лютого 2016 року у справі № 6-1500цс15 та постановах Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 363/928/16-ц (провадження № 61-24395св18), від 12 грудня 2019 року у справі № 639/2184/16-ц (провадження № 61-15936св18), від 15 листопада 2021 року у справі № 521/2949/18 (провадження № 61-5077св21).
Судом встановлено, що сторони у справі є співвласниками квартири АДРЕСА_2 . ОСОБА_1 належить на праві спільної часткової власності частки вказаної квартири - згідно договору купівлі-продажу квартири від 28 січня 1999 року, посвідченного Вісімнадцятою київською державною нотаріальною конторою () та згідно договору дарування частки квартири від 28 листопада 2023 року, посвідченим приватним нотаріусом КМНО Горбуновою Л. В. (). ОСОБА_2 належить на праві спільної часткової власності частка спірної квартири згідно договору дарування, посвідченого 15.11.2024 приватним нотаріусом КМНО Майоровою А. В. 
Тобто позивач має значно більшу частку ніж відповідач. Зазначене підтверджуться Інформацією з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, аткуальною станом на день розгляду справи і вказана обставина відповідачкою не заперечується.
Спірна квартира має загальну площу - 68,9 кв.м. та житлову площу - 41,1 кв.м., складається з трьох житлових кімнат площею 18,3 кв.м., 9,8 кв.м.та 13,0 кв.м.з лоджією, площею 4,2 кв.метри, а також складається із підсобних приміщень: кухні, площею 8,6 кв.м., ванної кімнати, площею 2,8 кв.м., вбиральні, площею 1,0 кв.м., коридору, площею 9,7 кв.м., вбудованої шафи, площею 1,5 кв.м. Доказів перепланування квартири матеріали справи не містять.
Враховуючи розмір житлової площі спірної квартири, виділена в користування сторонам житлова площа майже відповідає розміру часток сторін у праві власності на спірну квартиру, тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що запропонований позивачем варіант користування квартирою не буде порушувати права відповідачки, оскільки житлова площа кімнати виділеної їй у користуванні не суттево менша у розмірі за жилу площу, що відповідає її частці у квартири, 41,1 : 4 =10,3 кв.м., а їй виділено у користування ізольовану кімнату, жилою площею 9,8 кв.м., що на 0,5 кв.м. менше за ідеальну частку відповідачки у житловій площі квартири. Місця загального користування залишено у спільному користуванні сторін. 
Оскільки сторони мають у приватній власності певні частки квартири, які зазначені вище, тому кожна із сторін має право користуватись тією площею, якою вона володіє.
Доводи апеляційної скарги про те, що застосування частини третьої статті 358 ЦК України та виділення власнику у користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності, порушить закріплену у статтях 47, 48 ЖК України норму жилої площі 13,65 кв.м. на одну особу є помилковими, оскільки така норма діє при наданні особам житла, а не при визначенні порядку користування ним. 
Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє у користування сторонам спору у користування кімнати, житлова площа яких відповідає розміру їх часток у праві власності на спільне часткове майно. При цьому допускається можливість відійти у незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників квартири.
З огляду на це колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що визначений судом порядок користування квартирою порушує права співвласника квартири - відповідачки.
Доводи апеляційної скарги про те, що позивачка не зверталася до відповідачки із питанням щодо узгодження порядку користування спірною квартирою спростовуються наявними у матеріалах справи доказами, а саме нотаріально посвідченю заявою позивача від 22.07.2025, яка була направлена на поштову адресу ОСОБА_2 (трекінг відправлення 0860000010315 АТ «Украпошта»). 
Зокрема твердження відповідача про вісутність між сторонами спору щодо порядку користування квартирою також спростовується наявними у справі належними та допустимими доказами, які підтверджують те, що відповідач наразі користується квартирою, займючи житлову площу у більшому розрмірі, ніж належна їй на праві власності частка квартири, що підверджується наданими нею до суду запереченнями.
При цьому позивач прагне реалізувати своє право користування належною їй часткою у відповідності до наявного у неї права власності.
Доводи апеляційної скарги про те, що запропонований позивачем варіант порядку користування спірним житлом є неналежним, оскільки значно зменшує частку відповідача у праві користування спірним майном, колегія суддів визнає недоречним.
Інші доводи апеляційної скарги, які зводяться до неналежної оцінки зібраних у справі доказів та необхідності у задоволенні позову не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного рішення, такі доводи є безпідставними та такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду по суті спору.
Колегія суддів, проаналізувавши зміст оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, з точки зору застосування норми права, яка стала підставою для розгляду позову та вирішення справи по суті, дійшла висновку, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення відповідно до встановлених у справі обставин на підставі поданих сторонами доказів та правильно застосував норми матеріального права у спірних правовідносинах.
Колегія суддів зазначає, що аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.
Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання у першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. 
Проте, Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.
Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам матеріального та процесуального закону. Підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія не знаходить.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржувому рішенні, питання вичерпності висновків суду, колегія суддів виходить із того, що у справі, що переглядається, судове рішення відповідає вимогам вмотивованості.
Справу було розглянуто судом першої інстанції на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних доказів.
Зважаючи на викладене, суд апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції залишає без змін, а апеляційну скаргу відповідачки без задоволення.
Питання щодо розподілу судових витрат, пов`язаних із розглядом справи у суді апеляційної інстанції, суд вирішує відповідно до положень ст.133, 141 ЦПК України.
Судові витрати відповідачки не підлягають відшкодуванню позивачкою, оскільки суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ст. 367, 368, 369, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 , подану представником ОСОБА_3 , залишити без задоволення.
Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 17 грудня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 05 червня 2026 року.

Судді

Л. Д. Поливач

А. М. Стрижеус

О. І. Шкоріна