ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА 01054, м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-В, тел. (044) 334-68-95, E-mail: inbox@ki.arbitr.gov.ua	
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ
26.05.2026	Справа № 910/451/26	
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Автошини-Прозоро» 
до Акціонерного товариства «Українська залізниця» 
про зобов`язання вчинити дії, 
Суддя Карабань Я.А.
Секретар судових засідань Дубина Т.М.
представники учасників справи:
від позивача: Шапошніков І.Б.;
від відповідача: не з`явився;
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
Товариство з обмеженою відповідальністю «Автошини-Прозоро» (надалі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» (надалі - відповідач), в якому просить суд зобов`язати відповідача виконати зобов`язання відповідно до договору №ПР/Е-25575 від 11.11.2025, а саме передати позивачу транспортний засіб ГАЗ-2705, державний номер НОМЕР_1 та транспортний засіб ГАЗ модель 2705, державний номер НОМЕР_2 .
Позовні вимоги, з посиланням на ст. 526, 651, 850 Цивільного кодексу України, обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем свого зобов`язання за договором №ПР/Е-25575 від 11.11.2025, у частині передання транспортних засобів позивачу для виконання робіт з ремонту.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.02.2026 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в справі №910/451/26. Розгляд справи постановлено здійснювати за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання в справі на 24.02.2026.
16.02.2026 від представника позивача надійшла заява про участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.02.2026 відмовлено у задоволенні заяви представника позивача про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів, з підстав зазначених в ухвалі.
17.02.2026 від представника позивача надійшла заява про зміну предмету позову, з урахуванням якої позивач просить суд зобов`язати відповідача виконати зобов`язання відповідно до п. 4.1. договору №ПР/Е-25575 від 11.11.2025, а саме передати позивачу за актом прийому-передачі у тимчасове володіння для виконання робіт з ремонту транспортний засіб ГАЗ-2705, державний номер НОМЕР_1 та транспортний засіб ГАЗ модель 2705, державний номер НОМЕР_2 .
20.02.2026 від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому останній заперечує проти позову та, зокрема, зазначає, що відповідно до розділу 5 договору, яким врегульовано права та обов`язки сторін, замовник (відповідач) прийняв зобов`язання прийняти в установлену порядку та оплатити надані послуги відповідно до умов договору, тобто, саме обов`язку передати автомобілі позивачу у відповідача із договору не виникало. Також вказує, що рознарядка, що надана відповідачу 11.12.2025, по суті є дозволом на початок робіт та підтвердженням готовності замовника прийняти надані послуги та їх сплатити, при цьому ні яким чином не фіксує обов`язку передати автомобілі. Крім цього, зазначає, що отримавши рознарядку 11.12.2025, виконавець, будучи обізнаним в строках дії договору, прийняв 2 автомобіля в ремонт лише 23.12.2025 та 25.12.2025 і на час подання відзиву послуги з ремонту цих авто не надані. Вказує, що транспортні засоби Great Wall модель Wingle 5 державний номер НОМЕР_3 , який переданий згідно акту від 23.12.2025 та УАЗ-315195 державний номер НОМЕР_4 , який переданий згідно акту від 25.12.2025, знаходяться у володінні позивача, ремонтні роботи по ним не завершені, строки виконання зобов`язання, встановлені п.4.1. договору, вже є порушеними і замовник не має можливості використовувати належні залізниці транспортні засоби як того очікував, укладаючи договір. Також зазначає, що саме з цієї причини, вже позбавившись двох автомобілів, замовник не може передати ще два авто, залишивши дистанцію електропостачання без транспортних одиниць.
20.02.2026 від представника відповідача надійшла заява про участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.02.2026 заяву представника позивача залишено без розгляду, з підстав зазначених в ухвалі.
У підготовче засідання 24.02.2026 з`явився представник позивача, представник відповідача в засідання не з`явився, про дату, час та місце проведення засідання повідомлявся належним чином. Суд протокольною ухвалою прийняв заяву позивача про зміну позовних вимог, подальший розгляд справи постановив здійснювати з її урахуванням та встановив строк відповідачу для висловлення своєї позиції. Також суд протокольною ухвалою в порядку ст.74 ГПК України витребував у відповідача та філії «Придніпровська залізниця» письмові пояснення та належним чином засвідчені копії документів. Крім цього, суд протокольною ухвалою у порядку ст.74 ГПК України витребував у позивача письмові пояснення та належним чином засвідчені копії документів.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.02.2026 відкладено підготовче засідання в справі на 24.03.2026.
26.02.2026 від представника позивача надійшла відповідь на відзив, у якій останній заперечує проти викладених відповідачем доводів у відзиві на позов, посилаючись на те, що з моменту надання письмової рознарядки розпочинається строк виконання зобов`язань по виконанню робіт. Крім того, така рознарядка відповідно до умов договору є підтвердженням готовності відповідача до виконання позивачем робіт. Натомість, як зазначає позивач, щоб виконати такі роботи, відповідач зобов`язаний передати транспортні засоби позивачу, без такої передачі неможливе виконання робіт. Також вказує, що словосполучення у п. 2.1. договору «є підтвердженням готовності замовника до надання послуг», не може кваліфікуватися по іншому, ніж як готовність відповідача до виконання свого обов`язку передати транспортні засоби в ремонт. Тому, на думку позивача, посилання відповідача на те, що рознарядка не вказує про його обов`язок передати транспортні засоби позивачу є необґрунтованими, адже суперечить суті договору та правовідносин сторін. Також зазначає, що необґрунтованими є твердження відповідача щодо почергової передачі транспортних засобів, оскільки укладаючи договір 11.11.2025, строк виконання робіт за яким становить 60 днів від дня заявки, але не пізніше 31.12.2025, відповідач передбачав чи повинен був передбачати, що для виконання умов договору необхідно передати одразу всі транспортні засоби в ремонт, адже до 31.12.2025 залишилось менше 60 днів. Тому, посилання відповідача в листі від 31.12.2025 щодо нібито передання транспортних засобів почергово є необґрунтованими. Крім цього, вказує, що відповідно до рознарядки від 11.12.2025 відповідач сам же заявив про готовність до ремонту всіх транспортних засобів, а не частини. При цьому, на думку позивача, необґрунтованими є посилання відповідача щодо того, що непередання транспортних засобів в ремонт є нібито наслідком порушення відповідачем строків виконання робіт, оскільки, по-перше, відповідач відмовився передавати транспортні засоби одразу після направлення заявки, до закінчення строку договору, а не в процесі виконання позивачем частини робіт, а по-друге, порушення строків (за наявності) ніяким чином не впливає на виконання своїх зобов`язань за договором відповідачем. Також зазначає, що зважаючи на те, що зобов`язання з передання транспортних засобів виникло у відповідача до закінчення строку договору, і воно не було ним виконано, та воно продовжує свою дію, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню.
06.03.2026 від представника відповідача надійшли додаткові пояснення.
11.03.2026 від представника позивача надійшли додаткові пояснення.
16.03.2026 від представника відповідача надійшло клопотання про участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.03.2026 задоволено клопотання представника відповідача про участь у судових засіданнях у режимі відеоконференції та постановлено забезпечити його участь у підготовчому засіданні призначеному на 24.03.2026 у режимі відеоконференції, поза межами приміщення суду, з використанням власних технічних засобів.
У підготовче засідання 24.03.2026 з`явились представники позивача та відповідача. Суд протокольними ухвалами долучив до матеріалів справи відповідь на відзив від 25.02.2026, яка надійшла до суду 26.02.2026, пояснення відповідача від 06.03.2026 та додаткові пояснення позивача від 11.03.2026, разом із доданими до них доказами. Також суд протокольною ухвалою задовольнив клопотання позивача про поновлення строку на подання доказу, а саме роздруківки з електронної пошти позивача щодо отримання листа відповідача від 31.12.2025 та долучив поданий позивачем 25.02.2026 доказ до матеріалів справи. Крім цього, у підготовчому засіданні представник відповідача заявив усне клопотання про надання додаткового строку для подання, витребуваних ухвалою суду від 24.02.2026, письмових пояснень та належним чином засвідчених копій документів, яке суд протокольною ухвалою задовольнив та встановив додатковий строк до 10.04.2026. Також суд протокольною ухвалою продовжив строк підготовчого провадження на 30 днів.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.03.2026 відкладено підготовче засідання в справі на 21.04.2026.
09.04.2026 від представника відповідача надійшли додаткові пояснення.
14.04.2026 від представника відповідача надійшло клопотання про участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.04.2026 задоволено клопотання представника відповідача про участь у судових засіданнях у режимі відеоконференції та постановлено забезпечити його участь у підготовчому засіданні призначеному на 21.04.2026 в режимі відеоконференції, поза межами приміщення суду, з використанням власних технічних засобів.
21.04.2026 від представника позивача надійшло клопотання про долучення доказів до матеріалів справи.
У підготовче засідання 21.04.2026 з`явились представники позивача та відповідача. Суд протокольною ухвалою долучив до матеріалів справи додаткові пояснення відповідача від 09.04.2026. Також суд протокольною ухвалою задовольнив клопотання представника позивача про долучення доказів від 20.04.2026, яке надійшло до суду 21.04.2026 та долучив подані докази до матеріалів справи.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.04.2026, враховуючи, що судом під час підготовчого провадження, та зокрема, у підготовчому засіданні було вчинено всі дії, які необхідно вчинити до закінчення підготовчого провадження та початку судового розгляду справи по суті, сторонам надавалось достатньо часу для надання доказів та пояснень по суті спору, окрім того, не було зазначено про неможливість надання доказів чи заявлення клопотань, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 26.05.2026.
20.05.2026 від представника позивача надійшли додаткові пояснення.
У судове засідання 26.05.2026 з`явився представник позивача, представник відповідача в засідання не з`явився, про дату, час та місце проведення засідання повідомлявся належним чином. Суд протокольною ухвалою залишив без розгляду додаткові пояснення позивача від 19.05.2026, які надійшли до суду 20.05.2026, як такі що подані з пропуском строку. Представник позивача в судовому засіданні надав пояснення по суті позовних вимог, позов просив задовольнити.
Одночасно, статтею 202 Господарського процесуального кодексу України визначені наслідки неявки в судове засідання учасника справи.
Зокрема, згідно із частиною 3 статті 202 Господарського процесуального кодексу України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі, неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.
При цьому, суд зазначає, що відповідно до частини 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Суд зауважує, що він надавав можливість учасникам справи реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень.
Судом враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, у першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України»).
Відповідно до листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України № 1-5/45 від 25.01.2006, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення в справі.
Критерії оцінювання «розумності» строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.
Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету. 
Отже, враховуючи, що явка представника відповідача у судове засідання обов`язковою не визнавалась, останній повідомлений про хід розгляду справи в встановленому Господарським процесуальним кодексом України порядку, судом, у межах наданих йому повноважень, створені належні умови учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених Господарським процесуальним кодексом України, висловлення своєї правової позиції в спорі та надання відповідних доказів, суд вважає за можливе розглянути справу в цьому судовому засіданні без участі представника відповідача за наявними матеріалами.
У судовому засіданні 26.05.2026 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення.
Розглянувши надані документи та матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:
11.11.2025 між позивачем (надалі - виконавець) та відповідачем (надалі - замовник) було укладено договір №ПР/Е-25575 (надалі - договір), відповідно до п.1.1. якого, замовник доручає, а виконавець зобов`язується надати послуги з ремонту автомобілей енергодільниць (надалі - послуги) згідно з додатком № 1 до договору «Вартість надання послуг з ремонту автомобілей енергодільниць», додатком № 2 до договору «Перелік (обсяг) послуг з ремонту автомобілей енергодільниць», додатком № 3 до договору «Калькуляція вартості послуг з ремонту автомобілей енергодільниць».
Згідно з п.1.2. договору, замовник зобов`язується прийняти ці послуги та здійснити їх оплату згідно з актом здачі-приймання наданих послуг підписаного сторонами.
Відповідно до п.2.1. договору, надання послуг проводиться протягом строку дії договору, тільки на підставі наданої письмової рознарядки замовника, яка вважається дозволом на початок надання послуг та підтвердженням готовності замовника до надання послуг.
Рознарядка виконавцю направляється засобами електронної пошти, яка вказана у розділі «Юридичні адреси та банківські реквізити сторін»)/повідомленням через месенджери (які прив`язані до номерів мобільного/их телефону/ів вказаного/их у розділі «Юридичні адреси та банківські реквізити сторін») та іншими доступними засобами, з урахуванням умов воєнного стану. Підтвердженням відправлення рознарядки виконавцю в такому випадку є скріншот екрану пристрою, з якого буде вбачатись реквізити рознарядки з відомостями підтверджуючими відправлення.
Зі сторони замовника рознарядка підписується з урахуванням вимог статуту замовника щонайменше двома такими уповноваженими особами: директор (особа, що виконує його обов`язки) регіональної філії, перший заступник директора (особа, що виконує його обов`язки) регіональної філії, заступник директора (особа, що виконує його обов`язки) регіональної філії, згідно з розподілом обов`язків: головний інженер (особа, що виконує його обов`язки) регіональної філії, керівники відповідних структурних підрозділів регіональної філії «Придніпровська залізниця».
Згідно з п.2.4. договору, виконавець зобов`язаний надати передбачені в договорі послуги й особисто здати їх замовнику.
Приймання наданих послуг, пов`язаних з виконанням цього договору, здійснюється відповідно до рознарядок керівниками структурних підрозділів регіональної філії або відповідальними особами уповноваженими на це довіреностями та визначеними наказом керівників структурних підрозділів, що одержують послуги (п.2.9. договору).
Відповідно до п.3.4. договору, ціна договору становить 1 096 000, 00 грн без ПДВ, крім того ПДВ 20 % - 219 200, 00 грн, усього з ПДВ - 1 315 200, 00 грн.
Згідно з п.3.5. договору, замовник здійснює оплату за надання послуг по факту надання послуг на підставі підписаних актів здачі-приймання наданих послуг на 30-й календарний день, з дати надання послуги. Оплата за надані послуги здійснюється за умови реєстрації контрагентом податкової накладної, оформленої згідно з вимогами законодавства України, не пізніше ніж за 3 календарні дні до дати оплати визначеної умовами договору. У випадку якщо податкова накладна зареєстрована пізніше ніж за 3 календарні дні до дати оплати, визначеної цим пунктом, оплата здійснюється на 5-й календарний день з дати реєстрації податкової накладної. У випадку якщо на дату оплати реєстрацію податкової накладної зупинено, оплата здійснюється на 5-й календарний день з дати отримання замовником на електронну адресу повідомлення від виконавця з копією квитанції про реєстрацію податкової накладної і розрахунку коригування кількісних і вартісних показників до податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних.
Датою надання послуг вважається дата підписання сторонами акту здачі-приймання наданих послуг.
Відповідно до п.4.1. договору, строк надання послуг: протягом 60 календарних днів з моменту направлення письмової рознарядки, а у разі направлення письмової рознарядки після 31.10.2025 строк надання послуг не пізніше 31.12.2025. Передача автотранспортної техніки в ремонт оформлюється актом прийому-передачі з підписанням обох сторін.
Пунктом 4.7. договору визначено, що доставка об`єктів для надання послуг та після надання послуг здійснюється силами виконавця за власний рахунок.
Згідно з п.5.1. договору, замовник має право: 
5.1.1. Безперешкодного доступу до місця надання послуг для перевірки стану та якості надання послуг.
5.1.2. Вимагати безоплатного виправлення недоліків, що виникли внаслідок допущених виконавцем порушень.
5.1.3. Відмовитися від даного договору та вимагати відшкодування збитків, якщо виконавець своєчасно не розпочав надання послуг або виконує їх настільки повільно, що закінчення їх у строк визначений договором стає неможливим.
5.1.4. Ініціювати внесення змін у даний договір, вимагати розірвання договору та відшкодування збитків за наявності істотних порушень виконавцем умов даного договору.
5.1.5. Вимагати відшкодування завданих йому збитків, зумовлених порушенням виконавцем умов даного договору.
5.1.6. У разі невиконання виконавцем своїх зобов`язань по договору, недотримання терміну надання послуг, при невідповідності якості наданих послуг, замовник має право достроково в односторонньому порядку розірвати договір, письмово повідомивши про це виконавця в 10-денний термін.
5.1.7. Достроково розірвати цей договір в односторонньому порядку за ініціативи замовника за умови повідомлення виконавця про намір розірвати договір за 10 днів до дня зазначеного в повідомленні, як передбачувана дата розірвання договору.
Відповідно до п.5.2. договору, замовник зобов`язаний:
5.2.1. Прийняти в установленому порядку та оплатити надані послуги відповідно до умов даного договору.
5.2.2. Негайно повідомити виконавця про виявлені недоліки в наданні послуг.
Пунктом 5.3. договору визначено, що виконавець має право:
5.3.1. Вимагати від замовника сплати повної грошової суми за надані послуги відповідно до підписаного сторонами акту здачі-приймання наданих послуг та в терміни, передбачені п.п. 3.5 договору. 
5.3.2. Відмовитися від договору з відшкодуванням збитків у разі, коли додержання вказівок замовника стосовно способу надання послуг загрожує життю та здоров`ю людей, чи призводить до порушення екологічних, санітарних правил, правил безпеки та інших встановлених законодавством вимог.
Згідно з п.5.4. договору, виконавець зобов`язаний: 
5.4.1. Надати послуги в повному обсязі та в строки, передбачені договором, а також усунути недоліки, виявлені при наданні послуг. Виконавець зобов`язується надавати рахунок та фактичну калькуляцію на надані послуги з розшифровками по статтям витрат (матеріальних витрат із зазначенням їх типу, марки ДСТУ, основної заробітної плати, та інше), а також на підтвердження якості матеріалів та запчастин, які використані під час надання послуг, надати документи, що підтверджують їх якість, дату виготовлення та походження (копії сертифіката якості та/або паспорт, або бірка, стікер тощо).
5.4.2. Надати з використанням власних ресурсів та у встановлені строки послуги відповідно до даного договору; 
5.4.3. Пред`явити замовнику акти здачі-приймання наданих послуг; 
5.4.4. Своєчасно попередити замовника про те, що додержання його вказівок стосовно способу надання послуг загрожує їх якості або придатності, та про наявність інших обставин, які можуть викликати таку загрозу. 
5.4.5. Передати замовнику в порядку, передбаченому законодавством та даним договором, надані послуги. 
5.4.6. Інформувати замовника про перебіг надання послуг, суворо виконувати всі вказівки замовника з приводу надання послуг, негайно інформувати замовника у випадку, якщо дотримання ним вказівок замовника загрожує якості послуг, що надаються. 
5.4.7. Вжити заходів по недопущенню передачі без згоди замовника матеріалів даного договору (примірників, копій) та іншої інформації по даному договору третім особам. 
5.4.8. Вживати заходів щодо збереження майна замовника. 
5.4.9. Забезпечити веденні та передачу замовнику в установленому порядку документів про виконання договору. 
5.4.10. Своєчасно усувати недоліки наданих послуг, допущені з його вини згідно п.п. 4.4, п.п. 4.5., п.п. 7.5. 
5.4.11. Інформувати в установленому порядку замовника про хід виконання зобов`язань за договором, обставини, що перешкоджають його виконанню, а також про заходи, необхідні для їх усунення. 
5.4.12. Повернути замовнику у замінені агрегати та запасні частини з оформленням акту передачі не пізніше повернення об`єктів надання послуг. 
5.4.13. За порушення умов даного договору виконавець відшкодовує у повному обсязі спричинені таким порушенням збитки порядку, передбаченому чинним законодавством.
Відповідно до п.9.1.-п.9.3. договору, термін дії договору встановлюється з моменту його підписання сторонами і діє до 31.12.2025. Закінчення строку дії цього договору не звільняє сторони від обов`язку виконання в повному обсязі взятих на себе за цим договором зобов`язань щодо надання послуг та оплати за надання послуг в межах строків, визначених умовами цього договору. Закінчення строку дії цього договору не звільняє сторони від відповідальності за порушення умов договору, яке мало місце під час дії цього договору.
Додатком №1 до договору сторонами погоджено найменування послуг та їх вартість, а саме ремонт транспортних засобів: 1) Great Wall модель Wingle 5 державний номер НОМЕР_5 ; 2) ГАЗ-2705, державний номер НОМЕР_1 ; 3) ГАЗ модель 2705, державний номер НОМЕР_2 ; 4) УАЗ-3151095 державний номер НОМЕР_6 на загальну суму 1 315 200, 00 грн.
11.12.2025 відповідачем було направлено лист-рознарядку за вих.№ЕЧ-2 Придн-03/472 (а.с.7) у якій зазначено, що погоджена заявка №31 від 05.12.2025 на загальну суму по договору 1 315 200, 00 грн, а також повідомлено позивача про готовність приймання у 2025 році робіт згідно з договором.
23.12.2025 відповідач передав позивачу транспортний засіб Great Wall модель Wingle 5, державний номер НОМЕР_5 для надання послуг з ремонту згідно з договором, що підтверджується актом прийому-передачі автотранспортної техніки в ремонт (а.с. 8).
25.12.2025 відповідач передав позивачу транспортний засіб УАЗ-3151095 державний номер НОМЕР_6 , для надання послуг з ремонту згідно з договором, що підтверджується актом прийому-передачі автотранспортної техніки в ремонт (а.с. 9).
У подальшому, як зазначає позивач, при прибутті перевізника до відповідача для отримання ще двох транспортних засобів, які передбачені договором, а саме: транспортний засіб ГАЗ-2705, державний номер НОМЕР_1 та транспортний засіб ГАЗ модель 2705, державний номер НОМЕР_2 відповідач відмовився їх передавати в ремонт, на підтвердження чого позивач надав копії договору про надання послуг з перевезення вантажів №6 від 01.01.2025, укладеного між ФОП Заверловським Б.Р., як перевізником та позивачем, як замовником, копію довіреності №5 від 11.11.2025 та акта виконаних робіт №П.0310 від 24.12.2025 (а.с.25-28), відповідно до яких перевізник намагався забезпечити транспортування цих транспортних засобів. 
25.12.2025 позивач направив відповідачу лист за вих.№01 (а.с.29) з вимогою надати транспортні засоби ГАЗ-2705, державний номер НОМЕР_1 та ГАЗ модель 2705, державний номер НОМЕР_2 в ремонт. 
У відповідь на вказаний лист, 31.12.2025 відповідач листом за вих.№126/243С (а.с.30) повідомив позивача, про те, що станом на 31.12.2025 у автомобіля ГАЗ-2705, державний номер НОМЕР_1 виник додатковий дефект з коробкою передач, що вимагає додаткового дефектування для проведення ремонту та оскільки автомобілі є робочими, відповідач має можливість передачі тільки однієї одиниці в ремонт, з подальшим повертанням після ремонту, потім іншої одиниці. Також відповідач зазначає, що потрібно вирішити питання щодо комплектуючих частин, які наведені в технічній частині договору, оскільки деякі комплектуючі, згідно номенклатурних номерів призначені до бензинових двигунів, а потрібно дизельний. Вказує, що йому незрозуміле питання щодо часу, який буде займати ремонт автомобілів та просить позивача про це зазначити. Крім цього, відповідач просив вилучити вказані дві одиниці транспорту з договору або запропонувати альтернативне рішення, оскільки залишилось значно мало часу для виконання ремонту. 
Відповіді на вказаний лист матеріали справи не містять.
06.01.2026 відповідач звернувся до позивача з листом за вих.№3 (а.с.132), у якому зазначив, що станом на 05.01.2026 акти здачі-приймання наданих послуг за транспортними засобами, які знаходяться в ремонті у позивача не пред`явлені та просив проінформувати відповідача про перебіг надання послуг, та відповідно до п.5.1.1. договору, розглянути можливість організації безперешкодного доступу до місця надання послуг, для перевірки стану та якості надання послуг.
У відповідь на вказаний лист, 06.01.2026 позивач листом за вих.№6/01-26 (а.с.133) повідомив відповідача, згідно з п. 4.1. договору, строк надання послуг становить: «Протягом 60 календарних днів з моменту направлення письмової рознарядки, а у разі направлення письмової рознарядки після 31.10.2025 строк надання послуг не пізніше 31.12.2025». Вказує, що фактична дата отримання рознарядки - 11.12.2025, а тому 60-денний термін надання послуг, встановлений тією ж нормою п. 4.1., розпочав свій відлік саме з цієї дати. Також зазначає, що виконання комплексу капітальних ремонтних робіт, передбачених додатком № 2 до договору, у період з 11.12.2025 по 31.12.2025 (20 календарних днів) є технічно неможливим через їх велику складність та обсяг. Такі роботи потребують повного технологічного циклу, включаючи демонтаж, дефектацію, замовлення та поставку запчастин, власне ремонт та складання, що об`єктивно вимагає часу, передбаченого самим договором - 60 календарних днів. Крім цього, вказує, що замовник мав право направити рознарядку 11.11.2025 і це в свою чергу дало б змогу відремонтувати авто до 31.12.2025. Так як термін надання послуг був би також менший ніж передбачено умовами договору але вже складав би не 20 а 50 календарних днів. Також позивач звертає увагу на п. 9.2. договору, який чітко регулює подібні ситуації: «Закінчення строку дії цього договору не звільняє сторони від обов`язку виконання в повному обсязі взятих на себе за цим договором зобов`язань щодо наданих послуг та оплати за надання послуг у межах строків, визначених умовами цього договору», це означає, що обов`язок виконавця надати послуги, а замовника - їх прийняти та оплатити, залишається в силі навіть після формального закінчення терміну дії договору (31.12.2025), якщо ініціатива щодо надання послуг (рознарядка) була реалізована в період його дії. Крім цього, зазначає, що направляючи рознарядку 11.12.2025, замовник, будучи професійним учасником, свідомо ініціював початок робіт за договором, розуміючи, що їх технологічний цикл перевищує 20 днів, що залишалися до 31.12.2025. Отже, на думку позивача, логічним є очікування, що роботи будуть виконані в основний строк, передбачений тим же п. 4.1. договору - протягом 60 календарних днів з 11.12.2025. Також вказує, що зі сторони позивача не отримувалося жодних пропозицій та не обговорювалась укладення додаткової угоди щодо зміни термінів (у тому числі продовження строку дії договору), передбачених розділом 15 договору. Крім цього, зазначає, що роботи виконуються в термін, що становить 60 календарних днів з 11.12.2025, тобто до 08.02.2026. Цей термін прямо встановлений п. 4.1. договору для випадку отримання рознарядки.
У подальшому, 24.03.2026 та 30.03.2026 позивач передав, а відповідач прийняв з ремонту транспортний засіб УАЗ-3151095 державний номер НОМЕР_6 , що підтверджується актом здачі-приймання наданих послуг №2847 від 24.03.2026 (а.с.179-180), а також транспортний засіб Great Wall модель Wingle 5, державний номер НОМЕР_5 , що підтверджується актом здачі-приймання наданих послуг №2846 від 30.03.2026 (а.с. 181).
Спір у даній справі виник з підстав неналежного, на думку позивача, виконання відповідачем свого зобов`язання за договором, у частині передання транспортних засобів позивачу для виконання робіт з ремонту, а тому позивач звернувся до суду із даним позовом та просить суд, з урахуванням заяви про зміну предмету позову, зобов`язати відповідача виконати зобов`язання відповідно до п. 4.1. договору №ПР/Е-25575 від 11.11.2025, а саме передати позивачу за актом прийому-передачі у тимчасове володіння для виконання робіт з ремонту транспортний засіб ГАЗ-2705, державний номер НОМЕР_1 та транспортний засіб ГАЗ модель 2705, державний номер НОМЕР_2 .
Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.
У відповідності до положень ст. 6 та ст. 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. 
Аналізуючи умови укладеного між сторонами договору, суд зазначає, що вказаний договір за своєю правовою природою є договором підряду, до якого, крім положень Цивільного кодексу України, що регулюють загальні умови виконання зобов`язання, застосовуються також положення глави 61 Цивільного кодексу України.
Відповідно до ч. 1 ст. 837 Цивільного кодексу України, за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу.
Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові (ч. 2 ст. 837 Цивільного кодексу України).
Статтею 844 Цивільного кодексу України встановлено, що ціна у договорі підряду може бути визначена у кошторисі. Якщо робота виконується відповідно до кошторису, складеного підрядником, кошторис набирає чинності та стає частиною договору підряду з моменту підтвердження його замовником. Кошторис на виконання робіт може бути приблизним або твердим. Кошторис є твердим, якщо інше не встановлено договором. Зміни до твердого кошторису можуть вноситися лише за погодженням сторін. У разі перевищення твердого кошторису усі пов`язані з цим витрати несе підрядник, якщо інше не встановлено законом.
За приписами ст. 846 Цивільного кодексу України, строки виконання роботи або її окремих етапів встановлюються у договорі підряду.
Якщо у договорі підряду не встановлені строки виконання роботи, підрядник зобов`язаний виконати роботу, а замовник має право вимагати її виконання у розумні строки, відповідно до суті зобов`язання, характеру та обсягів роботи та звичаїв ділового обороту.
Згідно з ч. 1 ст. 854 Цивільного кодексу України, якщо договором підряду не передбачена попередня оплата виконаної роботи або окремих її етапів, замовник зобов`язаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи за умови, що роботу виконано належним чином і в погоджений строк або, за згодою замовника, - достроково.
Частиною 4 ст. 882 Цивільного кодексу України встановлено, що передання робіт підрядником і прийняття їх замовником оформляється актом, підписаним обома сторонами.
Як убачається з матеріалів справи, 11.12.2025 відповідачем було направлено лист-рознарядку за вих.№ЕЧ-2 Придн-03/472 (а.с.7) у якій зазначено, що погоджена заявка №31 від 05.12.2025 на загальну суму по договору 1 315 200, 00 грн, а також повідомлено позивача про готовність приймання у 2025 році робіт згідно з договором.
23.12.2025 відповідач передав позивачу транспортний засіб Great Wall модель Wingle 5, державний номер НОМЕР_5 для надання послуг з ремонту згідно з договором, що підтверджується актом прийому-передачі автотранспортної техніки в ремонт (а.с. 8).
25.12.2025 відповідач передав позивачу транспортний засіб УАЗ-3151095 державний номер НОМЕР_6 , для надання послуг з ремонту згідно з договором, що підтверджується актом прийому-передачі автотранспортної техніки в ремонт (а.с. 9).
У подальшому, як зазначає позивач, при прибутті перевізника до відповідача для отримання ще двох транспортних засобів, які передбачені договором, а саме: транспортний засіб ГАЗ-2705, державний номер НОМЕР_1 та транспортний засіб ГАЗ модель 2705, державний номер НОМЕР_2 відповідач відмовився їх передавати в ремонт, на підтвердження чого позивач надав копії договору про надання послуг з перевезення вантажів №6 від 01.01.2025, укладеного між ФОП Заверловським Б.Р., як перевізником та позивачем, як замовником, копію довіреності №5 від 11.11.2025 та акта виконаних робіт №П.0310 від 24.12.2025 (а.с.25-28), відповідно до яких перевізник намагався забезпечити транспортування цих транспортних засобів. 
25.12.2025 позивач направив відповідачу лист за вих.№01 (а.с.29) з вимогою надати транспортні засоби ГАЗ-2705, державний номер НОМЕР_1 та ГАЗ модель 2705, державний номер НОМЕР_2 в ремонт. 
У відповідь на вказаний лист, 31.12.2025 відповідач листом за вих.№126/243С (а.с.30) повідомив позивача, про те, що станом на 31.12.2025 в автомобілі ГАЗ-2705, державний номер НОМЕР_1 виник додатковий дефект з коробкою передач, що вимагає додаткового дефектування для проведення ремонту. Та оскільки автомобілі є робочими відповідач має можливість передачі тільки однієї одиниці в ремонт, з подальшим повертанням після ремонту, потім іншої одиниці. Крім цього, відповідач просив вилучити вказані дві одиниці транспорту з договору або запропонувати альтернативне рішення, оскільки залишилось значно мало часу для виконання ремонту. 
Позивач обґрунтовує позовні вимоги тим, що за договором № ПР/Е-25575 від 11.11.2025 саме відповідач зобов`язаний забезпечити передачу всіх транспортних засобів, визначених додатком №1 до договору, у ремонт виконавцю. На думку позивача, така передача є необхідною передумовою для виконання робіт з ремонту, а тому випливає із самої суті договору та формулювання про «готовність замовника до надання послуг», закріпленого в п. 2.1. договору та у рознарядці. Позивач також зазначає, що направлення рознарядки 11.12.2025 означало одночасний початок строку виконання всіх ремонтних робіт щодо всіх транспортних засобів, а отже, відповідач був зобов`язаний забезпечити передачу всієї техніки одночасно, оскільки лише такий спосіб, на думку позивача, відповідає строкам виконання договору (60 днів, але не пізніше 31.12.2025). Крім того, позивач посилається на неможливість виконання робіт у скорочений період та стверджує, що дії відповідача щодо непередачі частини транспортних засобів порушують договірні зобов`язання і фактично унеможливлюють виконання ремонту в межах погодженого строку.
Відповідач заперечує проти позову, вказуючи, що договір не містить жодного положення, яке б покладало на нього обов`язок передавати транспортні засоби у володіння позивача. Предметом договору є виключно надання послуг з ремонту, а обов`язок відповідача обмежується прийняттям та оплатою належно наданих послуг. Також відповідач наголошує, що рознарядка від 11.12.2025 має виключно організаційний характер, є підставою для початку надання послуг і підтвердженням готовності до їх прийняття, однак не є правочином і не породжує нових майнових обов`язків, зокрема, обов`язку передачі транспортних засобів. Також відповідач зазначає, що умовами договору передбачено поетапний характер виконання робіт, що підтверджується механізмом приймання кожного транспортного засобу окремо, а також положеннями щодо організації виконання послуг виконавцем власними силами, включно з доставкою об`єктів. Окремо відповідач звертає увагу, що фактичне виконання договору підтверджує відсутність порушення з його боку, оскільки частина транспортних засобів була передана в ремонт та прийнята позивачем за актами, а решта - передавалася/обговорювалася в межах погодженого договірного механізму.
Положеннями статті 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).
Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Так, як установлено судом, згідно з п. 1.1. договору замовник доручає, а виконавець зобов`язується надати послуги з ремонту транспортних засобів, перелік яких визначений додатком №1, а відповідно до п. 1.2. договору замовник зобов`язується прийняти надані послуги та здійснити їх оплату на підставі підписаних актів здачі-приймання.
Відповідно до п.5.2. договору, замовник зобов`язаний:
5.2.1. Прийняти в установленому порядку та оплатити надані послуги відповідно до умов даного договору.
5.2.2. Негайно повідомити виконавця про виявлені недоліки в наданні послуг.
Отже, проаналізувавши зазначені умови договору, суд приходить до висновку, що предметом договору №ПР/Е-25575 від 11.11.2025 є виконання робіт з ремонту транспортних засобів, а обов`язки замовника обмежуються прийняттям результату робіт та його оплатою за умови належного виконання виконавцем своїх зобов`язань.
Разом з цим, згідно з п.2.4. договору, виконавець зобов`язаний надати передбачені в договорі послуги й особисто здати їх замовнику.
Приймання наданих послуг, пов`язаних з виконанням цього договору, здійснюється відповідно до рознарядок керівниками структурних підрозділів регіональної філії або відповідальними особами уповноваженими на це довіреностями та визначеними наказом керівників структурних підрозділів, що одержують послуги (п.2.9. договору).
Пунктом 4.7. договору визначено, що доставка об`єктів для надання послуг та після надання послуг здійснюється силами виконавця за власний рахунок.
Згідно з п.5.4. договору, виконавець зобов`язаний: 
5.4.2. Надати з використанням власних ресурсів та у встановлені строки послуги відповідно до даного договору; 
5.4.5. Передати замовнику в порядку, передбаченому законодавством та даним договором, надані послуги. 
5.4.11. Інформувати в установленому порядку замовника про хід виконання зобов`язань за договором, обставини, що перешкоджають його виконанню, а також про заходи, необхідні для їх усунення. 
Отже, відповідно до пунктів 2.4., 2.9., 4.7., 5.4.2., 5.4.5., 5.4.11., організація виконання послуг, у тому числі забезпечення виконання робіт власними ресурсами, інформування про хід їх виконання, а також доставка об`єктів для надання послуг та після їх завершення, покладена саме на виконавця (позивача) та виключає покладення на замовника (відповідача) обов`язку щодо організації процесу виконання робіт поза межами прямо передбачених договором дій.
Щодо доводів позивача, що направлення рознарядки 11.12.2025 означало одночасний початок строку виконання всіх ремонтних робіт щодо всіх транспортних засобів, а отже, відповідач був зобов`язаний забезпечити передачу всієї техніки одночасно, суд зазначає таке.
Відповідно до п.2.1. договору, надання послуг проводиться протягом строку дії договору, тільки на підставі наданої письмової рознарядки замовника, яка вважається дозволом на початок надання послуг та підтвердженням готовності замовника до надання послуг.
Суд зазначає, що пункт 2.1. договору визначає письмову рознарядку як обов`язкову передумову надання послуг, без якої виконавець не може розпочати виконання робіт у межах договірного зобов`язання, оскільки у вказаному пункті договору сторони прямо погодили, що саме волевиявлення відповідача (замовника) у формі рознарядки є юридично значимим фактом для початку виконання позивачем (виконавцем) своїх зобов`язань згідно з договором.
Поряд з цим, суд звертає увагу, що після направлення рознарядки від 11.12.2025 сторони фактично приступили до виконання договірних зобов`язань шляхом поетапної організації надання послуг/виконання робіт у спосіб, погоджений умовами договору, а саме:
23.12.2025 відповідач передав позивачу транспортний засіб Great Wall модель Wingle 5, державний номер НОМЕР_5 для надання послуг з ремонту згідно з договором, що підтверджується актом прийому-передачі автотранспортної техніки в ремонт (а.с. 8).
25.12.2025 відповідач передав позивачу транспортний засіб УАЗ-3151095 державний номер НОМЕР_6 , для надання послуг з ремонту згідно з договором, що підтверджується актом прийому-передачі автотранспортної техніки в ремонт (а.с. 9).
У подальшому, 24.03.2026 та 30.03.2026 позивач передав, а відповідач прийняв з ремонту транспортний засіб УАЗ-3151095 державний номер НОМЕР_6 , що підтверджується актом здачі-приймання наданих послуг №2847 від 24.03.2026 (а.с.179-180), а також транспортний засіб Great Wall модель Wingle 5, державний номер НОМЕР_5 , що підтверджується актом здачі-приймання наданих послуг №2846 від 30.03.2026 (а.с. 181).
Зазначені докази у своїй сукупності свідчать, що сторони застосували передбачений умовами договору механізм поетапного виконання зобов`язань, який передбачає окреме оформлення передачі кожного об`єкта та подальше виконання робіт щодо кожної одиниці техніки окремо.
Суд зазначає, що факт передачі частини транспортних засобів позивачем та подальшого прийняття результатів робіт відповідачем підтверджує відсутність погодженої сторонами умови про одночасну передачу всіх об`єктів ремонту та, навпаки, свідчить про визнання обома сторонами саме етапного характеру виконання договору.
Отже, доводи позивача про необхідність одночасної передачі всіх транспортних засобів є необґрунтованими, суперечать умовам договору та спростовуються фактичною поведінкою сторін під час його виконання.
Крім цього, суд критично оцінює доводи позивача про те, що формулювання «готовність замовника до прийняття результатів робіт», наведене у п. 2.1. договору, нібито свідчить про виникнення у відповідача обов`язку одночасно передати виконавцю всі транспортні засоби, визначені договором, адже таке тлумачення не ґрунтується на змісті спірного правочину, оскільки, як установлено судом вище, п. 2.1. договору визначає рознарядку виключно як дозвіл на початок надання послуг та підтвердження готовності замовника до виконання договору, однак не містить положень щодо обов`язкової одночасної передачі всіх об`єктів ремонту чи встановлення відповідного самостійного обов`язку відповідача. 
При цьому, системний аналіз умов договору, зокрема п.1.2., п.2.9., п.4.1., п.4.7., п.5.4.5. договору, свідчить про погодження сторонами саме поетапного механізму виконання зобов`язань, який передбачає оформлення окремих актів приймання-передачі транспортних засобів, виконання робіт щодо кожного об`єкта окремо та організацію процесу надання послуг виконавцем власними силами та засобами.
Однією із загальних засад цивільного законодавства є, зокрема, свобода договору (пункт 3 частини 1 статті 3 Цивільного кодексу України). Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 Цивільного кодексу України).
Частиною 1 статті 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Отже, позивач, будучи суб`єктом господарювання та стороною договору № ПР/Е-25575 від 11.11.2025, підписанням цього договору підтвердив свою згоду з усіма його істотними умовами, у тому числі з визначеним сторонами предметом договору та порядком організації виконання послуг.
При цьому суд не має права змінювати зміст договору або доповнювати його умовами, які сторони не погодили. Тлумачення договору не може підміняти собою створення нового договірного обов`язку.
Згідно зі статтею 846 Цивільного кодексу України строки виконання роботи або її окремих етапів встановлюються у договорі підряду. Якщо у договорі строки виконання роботи не встановлені, підрядник зобов`язаний виконати роботу, а замовник має право вимагати її виконання у розумні строки відповідно до суті зобов`язання, характеру та обсягу роботи і звичаїв ділового обороту.
У цій справі сторонами погоджено строк саме надання послуг - 60 календарних днів з моменту направлення письмової рознарядки, а у визначеному договором випадку - не пізніше 31.12.2025. Водночас договір не містить окремого строку для передачі кожного транспортного засобу у ремонт і не визначає, що всі чотири транспортні засоби мають бути передані одночасно.
Таким чином, позивачем не доведено існування у відповідача саме того договірного обов`язку, примусового виконання якого він просить у цьому спорі, а саме обов`язку передати всі транспортні засоби одночасно або передати решту транспортних засобів незалежно від фактичного виконання ремонту раніше переданих одиниць техніки та обставин їх експлуатації.
Разом з тим суд враховує, що навіть виходячи з правової позиції самого позивача щодо застосування виключно 60-денного строку виконання робіт, такий строк спливав 08.02.2026.
Однак матеріалами справи підтверджується, що транспортні засоби Great Wall Wingle 5 та УАЗ-3151095, передані позивачу за актами від 23.12.2025 та 25.12.2025, були фактично повернуті відповідачу лише після виконання ремонтних робіт за актами здачі-приймання від 24.03.2026 та 30.03.2026, тобто більш ніж через місяць після спливу навіть 60-денного строку, на який посилається позивач.
За таких обставин доводи позивача про те, що відповідач був зобов`язаний передати інші транспортні засоби у ремонт, є суперечливими та не узгоджуються з фактичними обставинами виконання договору, оскільки на момент, коли, за твердженням самого позивача, мав спливти 60-денний строк виконання робіт - 08.02.2026, два раніше передані транспортні засоби все ще перебували у ремонті та не були повернуті відповідачу.
Крім того, зі змісту листа відповідача від 31.12.2025 за вих.№126/243С (а.с.30) вбачається, що спірні транспортні засоби використовувались у господарській діяльності відповідача та передавались у ремонт з урахуванням виробничої необхідності та можливості їх поетапного виведення з експлуатації. При цьому, відповідач прямо зазначав про можливість передачі наступного транспортного засобу після повернення попереднього з ремонту.
Отже, тривале перебування у ремонті двох уже переданих транспортних засобів об`єктивно унеможливлювало одночасне вилучення з експлуатації ще двох автомобілів та їх передачу позивачу, а тому посилання останнього на неправомірну відмову відповідача від передачі інших транспортних засобів не підтверджуються матеріалами справи та спростовуються фактичним виконанням договору сторонами.
Згідно із ч. 2-3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Частиною 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Так, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (частини 1, 3 статті 74 Господарського процесуального кодексу України).
У пунктах 8.15- 8.22 постанови Верховного Суду від 29.01.2021 у справі № 922/51/20 зазначено таке: « 8.15. Верховний Суд неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.
Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.
Стандарт доказування «вірогідність доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач.
Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду і на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були».
Разом з цим, проаналізувавши укладений між сторонами договір, суд прийшов до висновку, що умовами договору № ПР/Е-25575 від 11.11.2025 не передбачено обов`язку відповідача передавати транспортні засоби у володіння позивача у заявленому ним обсязі та у спосіб, який він фактично обґрунтовує у позові.
Відтак вимога позивача про покладення на відповідача відповідного обов`язку фактично спрямована на зміну погоджених сторонами умов договору шляхом їх доповнення новим зобов`язанням, яке не було предметом волевиявлення сторін при його укладенні. Такі вимоги суперечать принципу свободи договору, закріпленому у статтях 6, 627 Цивільного кодексу України, та імперативному припису статті 629 Цивільного кодексу України щодо обов`язковості договору для виконання сторонами.
Враховуючи викладене, покладення на відповідача обов`язку, який прямо не передбачений умовами договору та не випливає з норм чинного законодавства, є юридично необґрунтованим та таким, що суперечить як змісту договірних зобов`язань сторін, так і загальним засадам цивільного права.
Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). Так, у рішенні від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ вказав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.
Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 Конвенції також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його застосування не було ускладнено діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05.04.2005 (заява № 38722/02).
Водночас ефективність позовної вимоги має оцінюватися, виходячи з обставин справи та залежно від того, чи призведе задоволення такої вимоги до дійсного захисту інтересу позивача без необхідності повторного звернення до суду (принцип процесуальної економії).
Під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тому ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам. (Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 04.10.2022 у справі №914/2476/20, від 30.08.2022 у справі №914/1658/15).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 (провадження №12-187гс18), від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 02.07.2019 у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19), від 22.10.2019 у справі № 923/876/16 (провадження № 12-88гс19), постанові Верховного Суду від 30.08.2022 у справі №914/1658/15.
Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем (відповідачами) та чи є обраний позивачем спосіб захисту ефективним, тобто чи призведе до поновлення порушеного права.
Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19, постановах Верховного Суду від 30.08.2022 у cправі №914/1658/15, від 31.08.2022 у cправі №914/970/20).
Обрання позивачем неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові. Подібний висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (пункт 6.21), від 02.02.2021 у справі № 925/642/19 (пункт 52), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункт 76), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 155), від 15.09.2022 у справі №910/12525/20 (пункт 148).
При цьому, обраний позивачем неефективний спосіб захисту порушеного права виключає дослідження та вирішення судом заявлених позовних вимог по суті, оскільки відповідний аналіз має бути зроблений у мотивувальній частині судового рішення в разі звернення позивача до суду із позовом про захист права із застосуванням належного та ефективного способу захисту. (Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 911/269/19, від 16.11.2021 у справі №924/1304/20).
У постанові від 29.06.2021 у справі № 910/2842/20 Верховний Суд зазначив, що згідно з пунктом 5 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України, одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є примусове виконання обов`язку в натурі. Отже, суд вправі задовольнити позов про спонукання виконати умови договору лише в разі, якщо встановить, що у особи такий обов`язок наявний, але вона ухилилася від його виконання. При цьому у справі має бути доведено наявність відповідного правовідношення, а саме прямого законодавчого обов`язку відповідача щодо виконання договору.
Суд звертає увагу, що примусове виконання обов`язку в натурі як спосіб захисту може бути застосоване виключно щодо чітко визначеного, існуючого та належним чином встановленого обов`язку боржника. Водночас суд не наділений повноваженнями шляхом ухвалення рішення змінювати погоджений сторонами зміст договору, доповнювати його новими умовами або конструювати для сторони нові цивільно-правові обов`язки, які прямо не передбачені ані правочином, ані законом. 
Разом з тим, як установлено судом вище, умови договору № ПР/Е-25575 від 11.11.2025, зокрема, п.4.1. на який посилається позивач, не містять положень, які б прямо або опосередковано покладали на відповідача обов`язок передати транспортні засоби ГАЗ-2705, державний номер НОМЕР_1 та ГАЗ модель 2705, державний номер НОМЕР_2 позивачу у тимчасове володіння для виконання робіт з ремонту.
Отже, заявлені позивачем вимоги фактично спрямовані не на примусове виконання існуючого договірного обов`язку, а на покладення на відповідача нового обов`язку, який умовами договору не передбачений і сторонами не погоджений.
У даному випадку позивач просить суд зобов`язати відповідача передати транспортні засоби у ремонт після того, як строк дії договору сплив 31.12.2025, строк надання послуг, визначений договором, також минув, а два раніше передані транспортні засоби були відремонтовані та повернуті відповідачу лише у березні 2026 року.
Суд враховує, що пунктом 9.2 договору передбачено, що закінчення строку дії договору не звільняє сторони від виконання у повному обсязі взятих на себе зобов`язань щодо надання послуг та оплати за надані послуги в межах строків, визначених договором, а також не звільняє від відповідальності за порушення умов договору, яке мало місце під час його дії.
Вказана умова не означає автоматичного продовження строку дії договору та не створює нового самостійного обов`язку замовника після закінчення строку дії договору передати виконавцю решту транспортних засобів у ремонт одночасно. Її зміст спрямований на збереження відповідальності сторін за невиконані або неналежно виконані зобов`язання, які виникли під час дії договору, зокрема щодо оплати фактично наданих послуг, прийняття результату робіт або відповідальності за порушення, але не на покладення на замовника невизначеного за договором обов`язку передати всі транспортні засоби одночасно або у заявленій позивачем послідовності.
У разі якщо позивач вважає, що відповідач своїми діями чи бездіяльністю перешкодив йому виконати договір або завдав збитків, належним способом захисту може бути, за наявності підстав та доказів, вимога про стягнення збитків, неустойки, оплати фактично виконаних робіт, розірвання договору чи застосування інших наслідків порушення зобов`язання. Однак такі вимоги у цій справі позивачем не заявлені.
Натомість заявлена вимога про зобов`язання відповідача передати транспортні засоби в ремонт не усуває правову невизначеність сторін, не відновлює строк виконання робіт, який уже минув, та фактично спрямована на формування нового порядку виконання договору, який сторони прямо не погоджували.
Суд також враховує положення статті 882 Цивільного кодексу України, відповідно до яких передання робіт підрядником і прийняття їх замовником оформляється актом, підписаним обома сторонами. З матеріалів справи вбачається, що щодо двох транспортних засобів сторони оформили відповідні акти приймання-передачі у ремонт та акти здачі-приймання наданих послуг. Це підтверджує, що сторони фактично застосовували поетапний механізм передачі та прийняття кожної одиниці техніки окремо, а не механізм одночасної передачі всіх транспортних засобів.
Вказані фактичні обставини також спростовують твердження позивача про те, що сама рознарядка від 11.12.2025 породжувала безумовний обов`язок відповідача одночасно передати всі чотири транспортні засоби у ремонт.
Суд не приймає доводи позивача про те, що непередання двох транспортних засобів саме по собі є порушенням відповідачем договору, оскільки такі доводи ґрунтуються на розширеному тлумаченні умов договору та не підтверджені його текстом.
Також суд враховує, що виконання ремонтних робіт щодо перших двох транспортних засобів здійснено позивачем поза межами строку, на який він сам посилається як на визначальний для виконання договору. За таких обставин примусове зобов`язання відповідача передати ще два транспортні засоби у ремонт не забезпечить відновлення права позивача у межах первісно погодженого договірного строку, а фактично призведе до продовження господарських відносин між сторонами на умовах, які прямо не погоджені договором.
Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному та безпосередньому дослідженні доказів у справі.
Оцінивши надані сторонами докази, суд дійшов висновку, що позивач не довів наявності у відповідача конкретного договірного обов`язку передати решту транспортних засобів у ремонт у заявлений позивачем спосіб, не довів порушення відповідачем саме такого обов`язку, а також не довів належності та ефективності обраного способу захисту.
Враховуючи викладене вище, суд дійшов висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не відповідає змісту спірних правовідносин та є неефективним у розумінні статті 16 Цивільного кодексу України, оскільки його застосування фактично призвело б до зміни умов договору та виходу за межі судового захисту порушеного права, що суперечить принципу обов`язковості договору (стаття 629 Цивільного кодексу України) та свободі договору (статті 627, 628 Цивільного кодексу України).
За таких обставин позовні вимоги про зобов`язання відповідача передати транспортні засоби ГАЗ-2705, державний номер НОМЕР_1 та ГАЗ модель 2705, державний номер НОМЕР_2 позивачу у тимчасове володіння для виконання робіт з ремонту є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.
Надаючи оцінку іншим доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з?ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч. 5 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України).
Відповідно до п. 5 ч. 4 ст. 238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.
Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов?язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов?язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов?язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов?язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов?язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов?язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах від 13.03.2018, від 24.04.2019, від 05.03.2020 Верховного Суду по справах № 910/13407/17, № 915/370/16 та № 916/3545/15.
Відповідно до положень ст. 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов?язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, згідно положень ст. 74 Господарського процесуального кодексу України. Згідно зі ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно із ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об?єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв?язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
З огляду на викладене вище, всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані, безпідставні та такі, що не спростовують висновків суду.
Підсумовуючи наведене, суд у повному обсязі відмовляє в задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Автошини-Прозоро». 
Судові витрати відповідно до ст.129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на позивача.
Керуючись ст. 73, 74, 76-79, 86, 129, 232, 233, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд
ВИРІШИВ:
1. У задоволенні позову відмовити повністю.
2. Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 241 ГПК України та може бути оскаржено у порядку і строк, встановлені ст. 254, 256, 257 ГПК України.

Повне рішення складено та підписано 10.06.2026.

Суддя Я.А.Карабань