Справа № 496/3377/24
Провадження № 2/496/1929/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2026 року м. Біляївка
Біляївський районний суд Одеської області у складі: 
головуючого судді – Пендюри Л.О.
за участю секретаря – Сурженко К.І.
позивача – ОСОБА_1 
представника позивача – Ільїчова С.Д. (в режимі відеоконференції)
представника відповідачки – Раздорожного Г.Ю.
представника третьої особи – Городецької І.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Біляївка цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Усатівської сільської ради Одеського району Одеської області, Біляївський відділ державної реєстрації актів цивільного стану в Одеському районі Одеської області Одеського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, про визнання батьківства та внесення змін до актового запису про народження дитини,
УСТАНОВИВ:
Адвокат Ільїчов С.Д. звернувся до суду через підсистему «Електронний суд» із позовною заявою, в якій просить визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина Республіки Молдова, РНОКПП НОМЕР_1 , батьком ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , внести зміни до актового запису про народження ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зазначивши батьком дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина Республіки Молдова, а прізвище дитини змінити з « ОСОБА_5 » на « ОСОБА_6 », судові витрати покласти на позивача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Свої вимоги мотивує тим, що позивач ОСОБА_7 проживав спільно однією сім`єю без реєстрації шлюбу із ОСОБА_8 з 2015 року. Характер стосунків між ними відповідав подружнім. Під час спільного проживання, ІНФОРМАЦІЯ_4 у ОСОБА_2 та ОСОБА_8 народився син, якому батьки спільно обрали ім`я ОСОБА_9 . Сімейні обставини складися так, що мати дитини зареєструвала сина самостійно і в Книзі реєстрації народжень запис про батька був зроблений зі слів матері, тобто на підставі ст. 135 Сімейного кодексу України. В подальшому після народження дитини, позивач ОСОБА_7 та ОСОБА_8 проживали разом та виховували їх спільного сина ОСОБА_9 . Приблизно в 2021 році стосунки між позивачем та ОСОБА_8 поступово погіршувалися і, як наслідок, вони стали проживати окремо. Незважаючи на те, що позивач та ОСОБА_8 проживали окремо, позивач ставився до дитини, як батько, відвідував сина, намагався допомагати матеріально, син знає його, як батька, і ставиться до нього відповідно. Згодом позивачу стало відомо, що ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_8 померла. У зв`язку зі смертю ОСОБА_8 , а також у зв`язку з відсутністю запису позивача, як батька дитини, ОСОБА_9 було надано статусу дитини – сироти та в подальшому встановлено над сином опіку та призначено опікуна – відповідачку ОСОБА_3 . Після цього ОСОБА_9 став проживати разом із відповідачкою. З того часу відповідачка чинить позивачу перешкоди у побаченнях та спілкуванні з сином. Разом з тим, позивач є біологічним батьком дитини та бажає самостійно виховувати свого сина, а тому має намір визнати батьківство в судовому порядку, у зв`язку з чим звернувся з даним позовом до суду. 
В свою чергу, від представника відповідачки ОСОБА_3 – ОСОБА_10 до суду через підсистему «Електронний суд» надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просить відмовити позивачу ОСОБА_11 у задоволенні усіх позовних вимог, через сплив позовної давності та за відсутності поважних причин її пропуску.
Відзив обґрунтовано тим, що ОСОБА_3 є рідною сестрою ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 . Після смерті ОСОБА_8 залишились без піклування двоє неповнолітніх дітей, а саме: ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 . На даний час згідно з рішенням виконавчого комітету Усатівської сільської ради Одеського районну Одеської області відповідачку ОСОБА_3 визначено опікуном дітей. Відповідачка із позовними вимогами ОСОБА_2 категорично не згодна, вважає їх необґрунтованими та такими, що не відповідають чинному законодавству України. Так, позивач, стверджуючи, що спільно проживав однією сім`єю без реєстрації шлюбу із ОСОБА_8 , з 2015 року, та що характер їх стосунків відповідав подружнім, не надав доказів свого спільного приживання із померлою ОСОБА_8 . Також позивач не надав відповідного рішення суду про встановлення факту проживання однією сім`єю, оскільки даний факт необхідно встановлювати у судовому порядку. По-друге, ІНФОРМАЦІЯ_4 у ОСОБА_8 народився син ОСОБА_4 . Відомості про батька дитини в свідоцтві про народженні дитини внесені відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України, тобто із слів матері. Матір, по невідомим причинам, не хотіла надавати державному реєстратору ані відомості, ані документи позивача, для визначення його, як батька дитини. Відповідно до рішення виконавчого комітету Усатівської сільської ради від 27.03.2024 року за № 141, з урахуванням неможливості встановити батька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , останньому надано статус дитини сироти. Зважаючи на те, що матір ОСОБА_4 – ОСОБА_8 померла ІНФОРМАЦІЯ_5 , відтак до прийняття відповідного рішення виконавчим комітетом Усатівської сільської ради 27.03.2024 року (а це три місяці) дитина ОСОБА_4 , якому тоді ще не виповнилось семи років, була прийнята сестрою померлої (відповідачкою по справі). З моменту смерті ОСОБА_8 та до подання позивачем відповідного позову пройшло 5 місяців. За життя ОСОБА_8 тяжко хворіла, разом із цим, виховувала трьох дітей одна, за підтримки сестри (відповідачки) та матері-пенсіонерки. В свою чергу, позивач не цікавився дитиною та станом здоров`я померлої ОСОБА_8 , а тому його твердження щодо участі в житті дитини, а також надані до суду фото не доводять сімейних чи батьківських відносин із дитиною. Позивач не надав жодних доказів піклування та догляду за дитиною, участі у її вихованні. На даний час усі діти знаходяться під опікою ОСОБА_3 , вони живуть однією сім`єю разом із її власними дітьми. Представник відповідачки вважає, позивач свідомо обрав такі життєві умови, за якими його участь у вихованні дитини є мінімальною та недостатньою, що у свою чергу свідчить про його ухилення від виконання батьківських обов`язків у розумінні статті 164 Сімейного кодексу України. Крім того, представник відповідачки просить суд врахувати, що позивач був достовірно обізнаний про тяжку життєву ситуацію дітей, викликаною хворобою та смертю їх матері, однак не вжив заходів для забезпечення догляду за дітьми, які після смерті матері були позбавлені будь-якого батьківського піклування, що викликало необхідність встановлення опіки над дітьми та призначення опікуном сестру. Позивач підтверджує, що в січні місяці дізнався про смерть матері дитини, але жодних дій щодо забезпечення дитини він не робив. Жодних доказів надання хоча б якихось аліментів на дитину позивач також не надав, жодним чином не піклувався про дитину та не турбувався про її стан. Із таких дій та бездіяльності позивача необхідно зробити висновок, що батьківства в розумінні Сімейного кодексу України не було. По-третє, як стверджує позивач, з народження дитини він знав, що це, наче, його дитина та приймав активну участь у виховані дитини до 2021 року. З фото, які було додано до позовної заяви, вбачається, що позивач забирав дитину із пологового будинку. Проте, залишається невідомими той факт, який вже неможливо встановити, чому померла ОСОБА_8 вписала нікому невідому людину, а не позивача, в свідоцтво про народження ОСОБА_4 . Позивачу було відомо, чи він міг дізнатися, саме кого було вписано батьком дитини у свідоцтві про народження, тим паче, що він вважає її своєю. Таким чином, ОСОБА_7 мав можливість ще тоді звернутися до суду для встановлення батьківства, проте цього не зробив. Станом натепер позивач пропустив строк позовної давності, встановлений частиною другою статті 129 Сімейного кодексу України, та клопотання про поновлення строків позовної давності до суду не надав. Як стверджує представник відповідачки, у зв`язку із тривалою відсутністю позивача та переїздом в іншу область, а також через те, що позивач жодного разу не надавав грошову допомогу/аліменти на дитину померлій сестрі відповідачки, ОСОБА_2 влаштовувало не бути записаним в свідоцтві про народження дитини, як батька, з метою ухилення від сплати аліментів на дитину. 
21.06.2024 року від представника позивача ОСОБА_2 – ОСОБА_13 до суду через підсистему «Електронний суд» надійшла відповідь на відзив на позовну заяву, в якій він просить позовні вимоги задовольнити та визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина Республіки Молдова, РНОКПП НОМЕР_1 , батьком ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та внести зміни до актового запису про народження ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зазначивши батьком дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина Руспубліки Молдова, а прізвище дитини змінити з « ОСОБА_5 » на « ОСОБА_6 ».
При цьому вказує, що позивач проживав спільно однією сім`єю без реєстрації шлюбу із ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , з 2015 року. Під час спільного проживання, ІНФОРМАЦІЯ_4 у них народився син, якому батьки спільно обрали ім`я ОСОБА_9 . Сімейні обставини склалися так, що мати дитини вирішила зареєструвати сина самостійно і в Книзі реєстрації народжень запис про батька був зроблений зі слів матері, тобто на підставі статті 135 Сімейного кодексу України. Записати дитину на підставі статті 135 Сімейного кодексу України була саме ініціатива ОСОБА_8 , до того ж у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_8 позивач також не перебував. Після народження дитини, позивач ОСОБА_7 та ОСОБА_8 проживали разом та виховували їх спільного сина ОСОБА_9 , на підтвердження цього до матеріалів справи позивачем додано світлини їх родини, зроблені з певним проміжком часу. Окрім того позивачем заявлено клопотання про призначення у справі судово-медичної молекулярно-генетичної експертизи. Позивач виявляв інтерес до своєї дитини як з часу перебування її в утробі матері, так і після народження дитини. За життя матері дитини він переймався здоров`ям сина, займався вихованням дитини та допомагав матеріально. Вказані обставини могла б підтвердити тільки покійна ОСОБА_8 . Незрозумілим є посилання представника відповідача на необхідність надання рішення суду про встановлення факту проживання однією сім`єю з померлою, як підтвердження факту батьківства ОСОБА_2 відносно його неповнолітнього сина, оскільки аналіз судової практики та вимог чинного законодавства дають підстави стверджувати, що особа, яка вважає себе батьком дитини може пред`явити позов до суду про визнання батьківства, відтак батьківство позивача може бути підтверджено виключно рішенням суду про визнання батьківства оскільки будь-яких відносин з родичами померлої позивач не підтримував, тому останньому достеменно не було відомо точної дати смерті ОСОБА_8 , про цей факт він дізнався випадково від спільних знайомих. Дізнавшись про смерть матері свого сина, позивач, як кожен свідомий батько, ініціював питання про визнання батьківства, із відповідним подальшим належним матеріальним забезпеченням дитини. Разом з цим, підготовка позовної заяви до суду потребувала від нього певного часу, зважаючи також на те, що жодних документів померлої ОСОБА_8 , а також його сина в наявності у позивача не було. Посилання представника відповідача на судову практику Верховного Суду України (рішення, внесені до ЄДРСР, за 2019 рік - липень 2022 року) щодо позбавлення батьківських прав представник позивача вважає безпідставним, оскільки у поданому позивачем позові ставиться питання про встановлення батьківства відносно малолітнього сина ОСОБА_9 , а не позбавлення відносно нього батьківських прав. Щодо посилання представника відповідача на застосування у даній справі строку позовної давності представник позивача зауважив, що позивач подав позов про визнання батьківства у порядку статті 128 Сімейного кодексу України, виходячи з положень статті 20 Сімейного кодексу України та враховуючи, що позовна вимога про визнання батьківства згідно із статтею 128 Сімейного кодексу України виключена законодавцем із сфери дії позовної давності, а тому у даному випадку слід дійти висновку про відсутність підстав для застосування строку позовної давності.
12.07.2024 року від представника відповідачки ОСОБА_3 – ОСОБА_10 до суду через підсистему «Електронний суд» надійшла заява (заперечення), в якій він просить відмовити позивачу ОСОБА_11 в задоволенні усіх позовних вимог, через відсутність доказів та через сплив позовної давності, та за відсутності поважних причин її пропуску.
При цьому вказує, що позивачем не надано доказів, які підтверджують його батьківство щодо ОСОБА_4 . Позивач неодноразово згадує про сімейні обставини, які спонукали ОСОБА_8 не вказувати позивача, як батька дитини в Книзі реєстрації народження дитини, але не вказує, які саме це обставини, та не надає жодних доказів своїх тверджень. Так само позивачем не надано доказів на підтвердження того, що за життя матері дитини він переймався здоров`ям сина, займався вихованням дитини та допомагав матеріально. Частинами першої, третьої статті 126 Сімейного кодексу України врегулювано питання визначення походження дитини від батька, але позивач з 2017 року не реалізував відповідне своє право на визначення себе батьком дитини. Представник відповідачки вважає, що позивачем не вірно трактуються норми частини другої статті 129 Сімейного кодексу України, не вірно подано позовну заяву та долучено третю особу. Представник відповідача звертає увагу суду на те, що матір, по невідомим причинам, не хотіла надавати державному реєстратору ані відомості, ані документи позивача для визначення його, як батька дитини. Матір ОСОБА_4 , ОСОБА_8 , померла ІНФОРМАЦІЯ_5 . Рішенням виконавчого комітету Усатівської сільської ради від 27.03.2024 року за № 141, з урахуванням неможливості встановити батька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , останньому надано статус дитини-сироти. З моменту смерті матері ОСОБА_4 і до прийняття відповідного рішення виконавчим комітетом Усатівської сільської ради пройшло три місяці. ОСОБА_14 дитина, ОСОБА_4 , була прийнята сестрою померлої (відповідачкою по справі), яка постійно допомагала своїй сестрі та її дітям, так як окрім ОСОБА_9 у покійної було ще двоє дітей. Зауважує, що з моменту смерті ОСОБА_8 та до подання позивачем відповідного позову пройшло 5 місяців. Жодної допомоги ОСОБА_4 не було надано ні до смерті ОСОБА_8 , ні після. Відсутність доказів у позивача обґрунтовується тим, що ОСОБА_7 не цікавився дитиною та станом здоров`я померлої матері ОСОБА_4 . Позивач не надав жодних доказів піклування та догляду за дитиною, участі у його вихованні. Разом із тим, надані до суду фото не підтверджують піклування за дитиною. Позивачем свідомо обрано такі життєві умови, за якими його участь у вихованні дитини є мінімальною та недостатньою, сім років позивач не забезпечував дитину усім необхідним, в часи початку російської агресії позивач не турбувався ні про матеріальне забезпечення померлої матері ОСОБА_9 , а ні тим, чи знаходиться в безпеці, як позивач стверджує, його син, що у свою чергу свідчить про його ухилення від виконання батьківських обов`язків у розумінні статті 164 Сімейного кодексу України. Окрім вищевикладеного представник відповідачки просить суд врахувати, що позивач був достовірно обізнаний про тяжку життєву ситуацію дітей, викликану хворобою та смертю їх матері, однак не вжив заходів для забезпечення догляду за дітьми, які після смерті матері були позбавлені будь-якого батьківського піклування, що викликало необхідність встановлення опіки над дітьми та призначення опікуном сестри померлої. Позивач підтвердив, що дізнався про смерть матері дитини в січні місяці, але жодних дій щодо забезпечення дитини він не робив, разом із цим, і відсутні докази надання хоч якоїсь допомоги померлій матері ОСОБА_9 . Із таких дій та бездіяльності позивача необхідно зробити висновок, що батьківства в розумінні Сімейного кодексу України у ОСОБА_2 не було.
Позивач в судовому засіданні на позовних вимогах наполягав. При цьому пояснив, що він проживав разом з ОСОБА_8 чотири роки. Вони розійшлися у зв`язку з тим, що ОСОБА_8 зловживала алкогольними напоями. Він завжди визнавав ОСОБА_9 своєю дитиною, спілкувався з ним та утримував його. Записати дитину на підставі ст. 135 Сімейного кодексу України була ініціатива саме ОСОБА_8 задля того, щоб отримувати соціальні виплати від держави. Він як тільки дізнався про смерть ОСОБА_8 приїхав в Україну для оформлення своїх батьківських прав відносно дитини з метою забрати його та займатись його вихованням. 
Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, відповіді на відзив на позовну заяву та додаткових поясненнях, в котрих вчергове зазначив, що основним доказом у спорах про визнання батьківства є експертиза ДНК або молекулярно-генетична експертиза, а строк позовної давності до вимоги про визнання батьківства в порядку статті 128 Сімейного кодексу України не застосовується. 
Представник відповідачки в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити у їх задоволенні з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву та заяві-запереченні на відповідь на відзив на позовну заяву. Наполягав на тому, що позивач пропустив строк позовної давності, визначений частиною другою статті 129 Сімейного кодексу України.
Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Служби у справах дітей Усатівської сільської ради Одеського району Одеської області в судовому засіданні зазначила, що на першому місці мають бути враховані інтереси дитини. Проти розлучення дитини з братом, який проживає з відповідачкою – заперечувала. 
Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Біляївського відділу державної реєстрації актів цивільного стану в Одеському районі Одеської області Одеського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України до судового засідання не з`явився, але направив до суду заяву про розгляд справи без його участі.
Приймаючи до уваги пояснення позивача, його представника та представника відповідачки, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд вважає, що позовна заява підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
В судовому засіданні установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_4 народився ОСОБА_4 , відповідно до копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області 26.06.2017 року, актовий запис № 4315 (а.с. 49 зворот). Його батьками записано ОСОБА_15 та ОСОБА_8 . 
Згідно з витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 СК України № 00043338884 від 30.01.2024 року відомості про батька ОСОБА_4 – ОСОБА_15 записані відповідно до частини першої статті 135 СК України (а.с. 47).
ІНФОРМАЦІЯ_5 мати дитини – ОСОБА_8 померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 , виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) 09.01.2024 року (а.с. 49).
Рішенням Виконавчого комітету Усатівської сільської ради Одеського району Одеської області «Про надання ОСОБА_4 статусу дитини-сироти» № 141 від 27.03.2024 року малолітньому ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , надано статус дитини-сироти (а.с. 31). 
Рішенням Виконавчого комітету Усатівської сільської ради Одеського району Одеської області «Про призначення ОСОБА_3 опікуном малолітніх ОСОБА_12 та ОСОБА_4 » № 153 від 24.04.2024 року громадянку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , призначено опікуном малолітніх ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Місце проживання дітей визначено за постійним місцем проживання опікуна за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 31 зворот-32).
Позивач у судовому засіданні пояснив, що проживав разом з ОСОБА_8 чотири роки. Він завжди визнавав ОСОБА_9 своєю дитиною, опікувався ним та утримував його, на підтвердження чого надав суду копії світлин, на яких зображено його з ОСОБА_8 , з дитиною ОСОБА_4 (а.с. 19, 20-27) та з яких вбачається, що він зустрічав ОСОБА_8 з пологового будинку (а.с. 16-18) , а також копію експрес-накладної від 29.11.2023 року про надсилання ним посилки (одягу) ОСОБА_8 (а.с. 70 зворот).
При цьому відомості про переказ 22.10.2022 року та 20.09.2023 року невідомою особою на рахунок ОСОБА_8 грошових коштів в сумі по 100 PLN, а також про переказ 22.01.2024 року та 08.08.2022 року ОСОБА_16 на рахунок ОСОБА_8 грошових коштів в сумі 2100 грн та 1000 грн суд до уваги, оскільки вказані докази не містять достовірних відомостей про те, що грошові перекази здійснені саме позивачем. 
Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, представник відповідачки зазначив, що позивач ухилявся від виконання своїх батьківських обов`язків відносно малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , не цікався дитиною, матеріально її не забезпечував. Водночас, будь-яких доказів на підтвердження викладених ним обставин суду не надав. 
Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою та шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до висновку експерта Державної спеціалізованої установи «Одеське обласне бюро судово-медичної експертизи» № 821 від 08.09.2025 року судово-медичної молекулярно-генетичної експертизи, молекулярно-генетичним аналізом ДНК встановлено, що громадянин ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , може являтися біологічним батьком дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_11 , з ймовірністю 99,99 %; таким чином, батьківство практично доведене. 
Відповідно до частин третьої та четвертої статті 128 Сімейного кодексу України позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу.
При розгляді спору щодо визнання батьківства суд має виходити зі змісту частини другої статті 128 Сімейного кодексу України, відповідно до якої підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України.
Згідно з роз`ясненнями, викладених у пункті 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2008 року № 3 спір про походження дитини від осіб, які не перебувають у шлюбі між собою і не подали в державні органи реєстрації актів цивільного стану (далі - органи РАЦС) спільної заяви про реєстрацію їх як батьків, суд може вирішувати за заявою про визнання батьківства, поданою: одним із батьків; особою котра вважає себе батьком; опікуном (піклувальником) дитини; іншою особою, на утриманні якої вона перебуває; самою дитиною, яка досягла повноліття.
Рішення щодо визнання батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них, а його резолютивна частина - містити всі відомості, необхідні для реєстрації батьківства (материнства) в органах РАЦС (прізвище, ім`я та по батькові матері й батька, число, місяць і рік їх народження, громадянство, а також номер актового запису про народження дитини, коли та яким органом його вчинено) (пункт 9 згаданої постанови).
З досліджених у судовому засіданні доказів вбачається, що позивач ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є біологічним батьком дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_12 . 
Відповідно до статті 134 Сімейного кодексу України на підставі заяв осіб, зазначених у статті 126 цього Кодексу, або рішення суду орган державної реєстрації актів цивільного стану вносить відповідні зміни до актового запису про народження, складеного органами державної реєстрації актів цивільного стану України, та видає нове Свідоцтво про народження.
Враховуючи те, що запис про батька малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , був здійснений на підставі заяви його матері, згідно з частиною першою статті 135 Сімейного кодексу України, приймаючи до уваги наявність доказів, які підтверджують, що батьком малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є саме позивач, а тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.
При цьому суд відхиляє доводи представника відповідачки ОСОБА_3 – ОСОБА_10 про пропуск позивачем позовної давності з огляду на таке.
Відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.
Згідно з частиною четвертою статті 128 Сімейного кодексу України позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу.
Особа, яка вважає себе батьком дитини, народженої жінкою, яка в момент зачаття або народження дитини перебувала у шлюбі з іншим чоловіком, має право пред`явити до її чоловіка, якщо він записаний батьком дитини, позов про визнання свого батьківства. До вимоги про визнання батьківства застосовується позовна давність в один рік, яка починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про своє батьківство (стаття 129 СК України).
Частиною першою статті 20 Сімейного кодексу України встановлено, що до вимог, що випливають із сімейних відносин, позовна давність не застосовується, крім випадків, передбачених частиною другою статті 72, частиною другою статті 129, частиною третьою статті 138, частиною третьою статті 139 цього Кодексу. 
Тлумачення норм Сімейного кодексу України свідчить, що:
-законодавець передбачив різні підстави для пред`явлення позовної вимоги про визнання батьківства відповідно до статті 128 Сімейного кодексу України та статті 129 Сімейного кодексу України;
-у статті 128 Сімейного кодексу України регулюється випадок, за яким запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою. Саме в такому разі особа, яка вважає себе батьком дитини, може подати до суду позовну заяву про визнання свого батьківства. При цьому, з врахуванням змісту частини першої статті 20 Сімейного кодексу України та статті 128 Сімейного кодексу України, позовна вимога про визнання батьківства згідно зі статтею 128 Сімейного кодексу України виключена законодавцем із сфери дії позовної давності;
-частина перша статті 129 Сімейного кодексу України стосується ситуації, за якої оспорити батьківство може чоловік, який вважає себе батьком дитини, а батьком дитини записана інший чоловік. Тобто позивачем є чоловік, який вважає себе батьком дитини, а відповідачем - чоловік, який записаний батьком дитини.
Предметом доказування в цьому разі є відсутність кровної спорідненості між дитиною і чоловіком, записаним як батько в актовому записі про народження дитини, та наявність такої спорідненості між дитиною й особою, яка вважає себе її батьком. До позовної вимоги про визнання батьківства згідно з частиною першою статті 129 Сімейного кодексу України застосовується позовна давність в один рік. 
Приймаючи до уваги доводи представників сторін суд дійшов висновку, що у даному випадку підлягають розмежуванню вимоги про визнання батьківства на підставі статті 128 Сімейного кодексу України, до якої позовна давність не застосовується, та вимоги про визнання батьківства з правових підстав, визначених частиною першою статті 129 Сімейного кодексу України, до якої застосовується позовна давність в один рік. 
За обставинами цієї справи відсутній спір між позивачем та чоловіком, який вважає себе батьком дитини, оскільки відомості про батька дитини записані за заявою матері відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України.
Отже, до вимоги позивача ОСОБА_2 про визнання батьківства не можуть застосовуватися положення статті 129 Сімейного кодексу України, яка регулює спір про батьківство між чоловіком матері дитини та особою, яка вважає себе батьком дитини, зокрема, положення частини другої цієї статті про річний строк позовної давності до вимоги про визнання батьківства в межах вирішення такого спору про батьківство.
Звертаючись до суду із позовом про визнання батьківства позивач посилається на положення статті 128 Сімейного кодексу України. Натомість, представник відповідачки зазначає про пропуск позивачем строку позовної давності, встановлений частиною другою статті 129 Сімейного кодексу України.
Зважаючи на те, що запис про батька дитини у даному випадку вчинено відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України, що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження дитини, позов про визнання батьківства позивача, який вважає себе батьком дитини, має регулюватися статтею 128 Сімейного кодексу України, до якої позовна давність не застосовується.
Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постанові від 08.03.2023 року по справі № 205/5698/21 (провадження № 61-564св23).
Вимогу про розподіл судових витрат позивачем не заявлено.
Керуючись ст. ст. 128, 134 Сімейного кодексу України, ст. ст. 12, 13, 81, 89, 141, 259, 263-265, 267 ЦПК України, суд 
УХВАЛИВ:
Позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Усатівської сільської ради Одеського району Одеської області, Біляївський відділ державної реєстрації актів цивільного стану в Одеському районі Одеської області Одеського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, про визнання батьківства та внесення змін до актового запису про народження дитини – задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина Республіки Молдова, РНОКПП НОМЕР_1 , батьком ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Зобов`язати Відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Одеського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України внести зміни до актового запису № 4315 від 26.06.2017 року, складеного Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, про народження ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зазначивши батьком дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина Республіки Молдова, РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 , прізвище дитини « ОСОБА_5 » змінити на « ОСОБА_6 », ім`я дитини « ОСОБА_9 », по батькові дитини « ОСОБА_17 », дату та місце народження дитини залишити без змін.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Одеського апеляційного суду через Біляївський районний суд Одеської області протягом тридцяти днів з дня складання його повного тексту.
Повний текст рішення складено 21.05.2026 року.

Суддя Л.О. Пендюра