ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2026 року	м. Львів	Справа № 380/25165/25 пров. № А/857/18852/26	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Мандзія О.П.,,
суддів Гудима Л.Я., Качмара В.Я.,
розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Приватного виконавця Білецького Ігоря Мироновича на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 20 березня 2026 року у справі №380/25165/25 за адміністративним позовом Приватного виконавця ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ТОВ «Перший інвестиційний клуб», ОСОБА_2 про визнання протиправними та скасування подання, наказу, -

суддя в 1-й інстанції Гулкевич І.З.,
дата ухвалення рішення 20.03.2026,
місце ухвалення рішення - м. Львів,
дата складання повного тексту рішення не зазначено,

В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 (далі – позивач) звернувся із позовною заявою до Міністерства юстиції України, Департаменту державної виконавчої служби, у якій просить:
-визнати протиправним та скасувати подання Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 17.11.2025 №165343/20.4.1/33-25 про зупинення діяльності приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Білецького Ігоря Мироновича
-визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства юстиції України «Про зупинення діяльності приватного виконавця Білецького І.М.» №2496/7 від 02.12.2025, яким зупинено діяльність приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Білецького І.М., посвідчення №0324, видане 29.03.2019, строком на один місяць.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що подання Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 17.11.2025 №165343/20.4.1/33-25 та прийнятий на його підставі наказ Міністерства юстиції України №2496/7 від 02.12.2025 «Про зупинення діяльності приватного виконавця Білецького І.М.» є протиправними та підлягають скасуванню. 
Позивач вказує, що висновки, викладені у поданні та наказі, не відповідають фактичним обставинам справи. У поданні зазначено, що позивачем було порушено вимоги пункту 1 ч. 1 ст. 46 та ч. 5 ст. 51 Закону України «Про виконавче провадження» шляхом задоволення вимог стягувачів, які не є іпотекодержателями. Водночас іпотека, якою були обтяжені окремі земельні ділянки, припинилася ще 27.05.2021 у зв`язку з повним виконанням основного зобов`язання перед кредитором. Це підтверджується матеріалами справи про банкрутство ТОВ «Земкомерц» та відповіддю арбітражного керуючого щодо перерахування коштів забезпеченому кредитору ТОВ «Перший інвестиційний клуб». Відповідно до ст. 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі припинення основного зобов`язання. Отже, на момент реалізації майна правові підстави для застосування обмежень, передбачених ст. 51 Закону України «Про виконавче провадження», були відсутні.
Також твердження відповідача про неправильне визначення позивачем розміру основної винагороди приватного виконавця є безпідставними, оскільки матеріалами виконавчого провадження та банківськими квитанціями у виконавчому провадженні №77851357 на користь стягувача було фактично перераховано 12146357,55 грн, а основна винагорода приватного виконавця становила 1214635,76 грн, що складає 10 відсотків від фактично стягнутої суми та відповідає вимогам законодавства.
Необґрунтованим є висновок про безпідставність перерахування коштів у сумі 140000 грн фізичній особі-підприємцю ОСОБА_3 . Вказані кошти є витратами на підготовку лотів до продажу арештованого майна та відповідно до умов проведення електронних торгів сплачуються переможцем торгів окремо від суми реалізації майна. Такі витрати не входять до суми коштів, отриманих від реалізації арештованого майна, і підтверджуються протоколами проведення електронних торгів. Відтак підстав вважати їх безпідставно перерахованими не існує.
Оскаржувані подання та наказ не містять належного обґрунтування того, чому дії позивача кваліфіковано саме як грубе порушення законодавства. Відповідно до підпункту 4 пункту 6-1 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», під час дії воєнного стану діяльність приватного виконавця може бути зупинена лише у разі виявлення ознак грубого порушення законодавства, при цьому мотивоване обґрунтування грубості такого порушення має бути викладене у тексті наказу. Оскаржуваний наказ такого обґрунтування не містить, що свідчить про його невідповідність вимогам закону.
Крім того, під час розгляду подання було допущено порушення процедури роботи Дисциплінарної комісії приватних виконавців. Один із членів комісії Маковецький З.В. заявив про наявність потенційного конфлікту інтересів та залишив подання без розгляду, однак питання про його відвід або самовідвід у порядку, передбаченому Положенням про Дисциплінарну комісію приватних виконавців, належним чином не вирішувалося. Відсутність рішення щодо відводу члена комісії свідчить про порушення встановленої процедури розгляду подання та ставить під сумнів законність прийнятого рішення.
Таким чином, подання Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 17.11.2025 №165343/20.4.1/33-25 та прийнятий на його підставі наказ Міністерства юстиції України №2496/7 від 02.12.2025 ґрунтуються на неправильному встановленні фактичних обставин справи, помилковому застосуванні норм законодавства та прийняті з порушенням визначеної законом процедури.
Враховуючи вищенаведене, просив позовні вимоги задовольнити повністю.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 20.03.2026 у цій справі в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.
Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, позивач оскаржив його в апеляційному порядку, із посиланням на невірне застосування норм матеріального та процесуального права.
Щодо припинення іпотеки апелянт вказав, що за системним аналізом ст. 599 Цивільного кодексу України та Закону України «Про іпотеку», іпотека припиняється у разі припинення основного зобов`язання, зокрема, на підставі виконання. При цьому законодавство не вимагає від іпотекодавця будь-яких дій, пов`язаних із припиненням іпотеки, оскільки за відсутності іншої обґрунтованої заборгованості іпотека припиняється за фактом виконання основного зобов`язання. Викладене неодноразово підтверджено Верховним Судом у його постановах.
У межах цієї справи, основне зобов`язання перед ТОВ «Перший інвестиційний клуб» було повністю виконане ТОВ «Земкомерц» ще 27.05.2021, а тому з цього моменту іпотека припинилася автоматично. Запис у реєстрі на 2025 рік - лише технічний і не відновлює вже припинену іпотеку, а те, що іпотекодавець не здійснив дій, пов`язаних із вилученням запису про іпотеку не змінює факту що іпотека припиняється за наслідком виконання основного зобов`язання.
Суд першої інстанції взагалі не встановив наявності чинного основного зобов`язання на момент вчинення виконавчих дій. Хоча до матеріалів справи додано рішення суду, яким встановлено що іпотека припинилась у 2021 році.
За відсутності такого зобов`язання іпотека не може існувати як обтяження, що прямо випливає з її акцесорного характеру. Ігнорування цього факту призвело до помилкового висновку про наявність обов`язку перерахування коштів іпотекодержателю.
Крім викладеного, суд помилково кваліфікував перерахування 140000 грн (платіжна інструкція №152202 від 10.06.2025) як «витрати виконавчого провадження», для яких обов`язкова постанова за ч. 4 ст. 42 Закону України «Про виконавче провадження». Зауважив, що витрати на підготовку лота (в т.ч. публікацію) - це окремий платіж переможця торгів, а не витрати виконавчого провадження в розумінні ст. 42 Закону України «Про виконавче провадження». Вони не стягуються з боржника, не авансуються за рахунок стягнутих коштів і не вимагають постанови виконавця про їх стягнення. 
Наголошено, що приватний виконавець (організатор) лише забезпечує підготовку та перераховує кошти ФОП ОСОБА_3 за договором, укладеним саме для цієї мети. Такий платіж не впливає на розподіл стягнутої суми між стягувачами і боржником. Проте, суд першої інстанції повністю проігнорував спеціальні норми Земельного кодексу України та Постанову Кабінету Міністрів України «Деякі питання підготовки до проведення та проведення земельних торгів для продажу земельних ділянок та набуття прав користування ними (оренди, суборенди, суперфіцію, емфітевзису)» №1013 від 22.09.2021, які мають пріоритет щодо земельних торгів у виконавчому провадженні. 
Суд першої інстанції також помилково зарахував додаткові 29000 грн (платіжка №158770 від 22.10.2025) як перевищення 10 %. Акцентовано, що такої платіжки не існує, та відповідач таку не надав. Фактично позивачем стягнуто на користь стягувача 12146357,60 грн та інші суми. Винагорода становила рівно 10 % від фактично стягнутої суми (з урахуванням окремих платежів). Розрахунок виконаний правильно. 
Платіжною інструкцією від 22.10.2025 №158770 перераховано 394,74 грн як витрати виконавчого провадження №75878312. Суд першої інстанції фактично підмінив належні та допустимі докази (первинні банківські документи) інформацією з АСВП, яка має виключно обліковий характер.
Водночас подання та наказ не стосуються питання правильності чи неправильності внесення відомостей до АСВП, а містять чітко сформульовані, на думку Міністерства, порушення. Тобто предметом перевірки та підставою для прийняття рішення визначено саме нібито допущені порушення у діяльності приватного виконавця, а не технічні аспекти відображення інформації в системі. Фактичне ж зміщення акценту Міністерством юстиції у подальших поясненнях з конкретних порушень на питання внесення інформації до АСВП свідчить про відсутність належного підтвердження первісно зазначених у поданні обставин.
Більше того, така позиція фактично змінює предмет обґрунтування прийнятого рішення, що є неприпустимим.
Апелянт вказує, що за змістом подання та наказу порушення ґрунтуються на трьох пунктах: 1. Іпотекодержателю не перераховувались кошти. 2. Немає договору з ФОП ОСОБА_3 розміщеному в автоматизованій системі виконавчого провадження, попри те, що договір надано в суді першої інстанції, що вже є підставою для скасування наказу. 3. Неправильний розподіл коштів, так як платіжною інструкцією від 22.10.2025 №158770 приватним виконавцем у виконавчому провадженні №77851357 перераховано 29 000,00 грн як основна винагорода приватного виконавця. 
Отже за сукупності цих, нібито, порушень було створено подання Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 17.11.2025 №165343/20.4.1/33-25 та підставі якого видано наказ Міністерства юстиції України «Про зупинення діяльності приватного виконавця Білецького І.М.» №2496/7 від 02.12.2025.
Оскільки подання та наказ ґрунтуються на сукупності трьох нібито порушень, з позиції апелянта, правова оцінка їх як «грубого порушення» можлива виключно у їх сукупності, а спростування хоча б одного з таких порушень виключає можливість встановлення тієї міри тяжкості, яка стала підставою для застосування найсуворішого заходу - зупинення діяльності приватного виконавця.
Крім викладеного, апелянтом також зазначено, що сам факт наявності окремих недоліків у діяльності приватного виконавця не є безумовною підставою для застосування найсуворішого дисциплінарного стягнення, якщо такі недоліки не призвели до істотного порушення прав сторін виконавчого провадження.
Апелянт просив скасувати рішення Львівського окружного адміністративного суду від 20.03.2026, в адміністративній справі №380/25165/25 повністю та ухвалити нове судове рішення яким позов приватного виконавця виконавчого округу Львівської області ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Товариство з обмеженою відповідальністю «Перший Інвестиційний Клуб», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_2 про визнання протиправними та скасування подання, наказу задовольнити в повному обсязі. Також просив вирішити питання судових витрат, у тому числі витрат на професійну правничу допомогу.
Від Міністерства юстиції України надійшов відзив на апеляційну скаргу (зареєстровано 17.04.2026 №30174/26), вважає, що висновки Львівського окружного адміністративного суду від 20.03.2026 є вірними, рішення від 20.03.2026 є законним та обґрунтованим, ухваленим з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та неправильного тлумачення законодавства.
Щодо доводів апелянта про припинення іпотеки, то Міністерство не заперечує, що іпотека має акцесорний характер та припиняється у разі припинення основного зобов`язання. Однак, ключове питання у цій справі те, що приватний виконавець не врахував статус іпотекодержателя без належного підтвердження припинення іпотеки в матеріалах виконавчого провадження на момент розподілу коштів.
Акцентовано увагу на тому, що за рахунок коштів, які надійшли від реалізації земельних ділянок, які перебували в іпотеці, приватним виконавцем в порушення вимог ч. 5 ст. 51, пункту 1 ч. 1 ст. 46 Закону України «Про виконавче провадження», задоволені вимоги стягувачів, які не є іпотекодержателями.
Також слід зазначити, що з коштів, які надійшли від реалізації майна боржника у зведеному виконавчому провадженні №64636560 вимоги стягувача (ТОВ «Перший інвестиційний клуб») у виконавчому провадженні №64624955 в порушення вимог ч. 2 ст. 46 Закону України «Про виконавче провадження» приватним виконавцем не задовольнялись.
Апелянт виходить з того, що «факт припинення зобов`язання існує сам по собі, а відтак виконавець зобов`язаний його врахувати».
Однак, така позиція суперечить ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» та принципу формалізованості виконавчого провадження. 
З позиції Міністерства, ОСОБА_1 помилкового стверджує про «автоматичне» припинення іпотеки. Навіть якщо зобов`язання фактично припинене, але це не підтверджено належним чином у матеріалах провадження на момент розподілу коштів, виконавець не має правових підстав ігнорувати статус іпотекодержателя.
Апелянтом також не доведено, що відповідне судове рішення було наявне у виконавця на момент розподілу коштів та не доведено, що воно було враховане у провадженні належним чином.
Наведена апелянтом практика Верховного Суду стосується матеріально-правового моменту припинення іпотеки, але не регулює порядок дій виконавця у виконавчому провадженні та не спростовує порушення процедури та не надає виконавцю права діяти поза межами документально підтверджених даних.
Щодо неправомірного перерахування коштів приватним виконавцем у розмірі 140 000 грн ФОП ОСОБА_3 за відсутності належного документального підтвердження у виконавчому провадженні, то зазначено, що всі кошти в межах виконавчого провадження перераховуються через рахунок виконавця та стають елементом цього провадження. 
ОСОБА_1 перераховано 140 000,00 грн ФОП ОСОБА_3 платіжною інструкцією від 10.06.2025 №152202 (призначення платежу: «сплата згідно договору 03/02/25 за публікацію лоту в межах ВП 64636560».).
Підготовка лоту до реалізації є невід`ємною частиною виконання рішення; здійснюється в межах процедури примусового виконання та прямо пов`язана з реалізацією арештованого майна. Однак, жодних постанов про додаткові витрати виконавчого провадження, здійснені під час проведення виконавчих дій (стягнення коштів за публікацію лоту у розмірі 140 000,00 грн) приватним виконавцем Білецьким І.М. не виносились. Отже, такі платежі не можуть бути «винесені за межі» виконавчого провадження та не можуть існувати як ізольовані цивільні правовідносини, якщо їх стягує виконавець, включення таких витрат до розподілу коштів від реалізації майна та їх перерахування третій особі є прямим порушенням законодавства. Апелянт також стверджує, що кошти сплачуються переможцем торгів. Однак, у цьому випадку кошти перераховував саме виконавець, а не безпосередньо переможець торгів. З огляду на це можна зробити висновок, що кошти були залучені в механізм виконавчого провадження; виконавець здійснював розпорядження ними у межах виконавчого провадження.
Будь-які розбіжності між: сумами, відображеними в АСВП, фактичними платежами, та підтверджуючими документами, обґрунтовано розцінюються як порушення порядку розподілу коштів. Посилання ОСОБА_1 на «необізнаність» щодо необхідності надання документів прямо суперечить принципу професійної відповідальності приватного виконавця.
Отже, перерахування коштів ФОП ОСОБА_3 у розмірі 140 000,00 грн здійснено в межах виконавчого провадження, вплинуло на обсяг коштів, що підлягали розподілу та не мають належного документального підтвердження в матеріалах провадження. Відтак, це обґрунтовано кваліфіковано Міністерством як порушення.
Щодо непропорційного перерахування коштів у виконавчому провадженні у розмірі 29 000 грн, то в порушення вимог ч.ч. 5, 11 ст. 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» приватним виконавцем у виконавчому провадженні №77851357 стягнуто основну винагороду приватного виконавця в загальній сумі 1 243 635,76 грн (з урахуванням 29 000 грн, перерахованих платіжною інструкцією від 22.10.2025 №158770 (підтверджується Інформаційною довідкою з Системи від 10.11.2025 №98615, додаток ІД 77851357 сторінка 74, запис 8) незважаючи на те, що фактично на користь стягувача перераховані кошти в загальній сумі 1 214 6357,60 грн.
Банківські документи підтверджують лише факт платежу, але не підтверджують правильність розрахунку винагороди відповідно до закону.
Встановлені порушення, зокрема недотримання порядку розподілу коштів, статусу іпотекодержателя без належного документального підтвердження, неправомірне перерахування коштів без належного оформлення та перевищення встановленого розміру винагороди, свідчать про недотримання приватним виконавцем вимог законів «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» та «Про виконавче провадження».
За таких обставин рішення Міністерства про зупинення діяльності приватного виконавця строком на один місяць є правомірним, обґрунтованим та таким, що відповідає вимогам чинного законодавства, а підстави для його скасування відсутні.
Щодо наявності грубого порушення законодавства у діях приватного виконавця, то апелянт з одного боку стверджує про повну відсутність порушень норм профільного законодавства у своїй діяльності, а з іншого - фактично визнає наявність певних недоліків у її здійсненні. Вважаємо, що така непослідовність доводів свідчить про їх взаємовиключний характер та підриває обґрунтованість позиції Апелянта.
Міністерство як орган державної влади, здійснюючи свої дискреційні повноваження, дійсно має певну свободу вибору, однак наявність вибору обмежена положеннями частини другої статті 19 Конституції України. Проте, визначення грубості порушення законодавства у діяльності приватного виконавця є дискреційним повноваженням членів Дисциплінарної комісії та Міністерства і питання правильності його застосування не може бути досліджено адміністративним судом, оскільки буде втручанням у повноваження органу контролю, якими вони наділені в силу закону.
За результатами перевірки дотримання приватним виконавцем вимог законодавства встановлено порушення під час здійснення зведеного виконавчого провадження №64636560: вимог частин п`ятої, одинадцятої статті 31 Закону №1403, пункту 1 частин першої та другої статті 46 Закону №1404, частини п`ятої статті 47 Закону №1404, частини п`ятої статті 51 Закону №1404. Зазначене свідчить про грубе порушення приватним виконавцем вимог законодавства щодо примусового виконання рішень під час виконання ним професійних обов`язків.
З огляду на це, Департаментом до Дисциплінарної комісії надіслано подання від 17.11.2025 №165343/20.4.1/33-25 «Подання про зупинення діяльності приватного виконавця строком на один місяць». Подання погоджене п`ятьма членами Дисциплінарної комісії.
Наказом Міністерства юстиції України від 02.12.2025 №2496/7 діяльність приватного виконавця зупинена строком на один місяць відповідно до підпункту 4 пункту 61 розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону, про що 02.12.2025 Міністерством юстиції до Єдиного реєстру приватних виконавців України внесений відповідний запис.
Отже, встановлені під час перевірки численні порушення приватним виконавцем Білецьким І.М. вимог законодавства щодо черговості задоволення вимог стягувачів, порядку розподілу коштів, стягнення винагороди та витрат виконавчого провадження свідчать про грубі порушення норм профільного законодавства, що обґрунтовано зумовило зупинення його діяльності строком на один місяць на підставі Наказу Міністерства. 
Відтак, з врахуванням всіх обставин справи та доказів, Дисциплінарна комісія правомірно погодила подання Департаменту стосовно того, що діяльність ОСОБА_1 підлягає зупиненню строком на один місяць на підставі підпункту 4 пункту 61 розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1403.
За таких обставин висновок суду зроблений обґрунтовано та відповідно до вимог закону, а аргументи Апелянта щодо протилежного не підтверджені жодними належними та допустимими доказами. З огляду на все вищенаведене, апеляційна скарга ґрунтується на неправильному застосуванні норм права, не спростовує встановлених порушень, а також зводиться до переоцінки доказів та незгоди з рішенням суду.
Міністерство просило апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 20.03.2025 у справі №380/25165/25 – залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 20.03.2026 року у справі №380/25165/25 – залишити без змін
Від апелянта надійшла відповідь на відзив (від 20.04.2026 за №30312/26), у якому, серед іншого, вказано, що Верховний Суд у постановах від 12.11.2025 (справа №687/542/23) та від 15.01.2025 (№607/11149/20) чітко зазначив: іпотека припиняється в силу закону з моменту виконання основного зобов`язання, і цей факт не залежить від волі сторін чи реєстраційних дій.
Приватний виконавець, маючи в матеріалах провадження докази виконання основного зобов`язання (рішення суду, що набрало законної сили), зобов`язаний керуватися принципом верховенства права. Ігнорування припинення іпотеки призвело б до безпідставного надання пріоритету особі, яка фактично втратила статус іпотекодержателя, що є порушенням прав інших стягувачів.
Щодо оплати послуг ФОП ОСОБА_3 зазначено, що Мін`юст помилково ототожнює ці витрати з витратами виконавчого провадження за ст. 42 Закону України «Про виконавче провадження». 
Реалізація земельних ділянок регулюється спеціальними нормами Земельного кодексу України та Постанови КМУ №1013. Витрати на підготовку лота (виготовлення документації, публікація) сплачуються переможцем торгів понад ціну продажу майна. Ці кошти не стягуються з боржника і не розподіляються між стягувачами, а тому не потребують винесення постанови про витрати виконавчого провадження. Виконавець у цьому випадку виступає лише організатором розрахунків за спеціальною процедурою земельних торгів.
Щодо суми 29 000 грн та платіжної інструкції №158770, то апелянт офіційно заявляє, що платіжна інструкція з такими реквізитами та сумою в контексті стягнення винагороди у вказаному провадженні не видавалася. Міністерством не надано суду копії самого платіжного документа, а посилання лише на «запис у системі» за наявності технічних помилок у ДВС-онлайн не може бути належним доказом. Розрахунок винагороди проводився строго від фактично стягнутої суми (10%), що відповідає ст. 31 Закону №1403. Суд першої інстанції не перевірив арифметичну коректність звинувачень, обмежившись формальним цитуванням доводів перевірки.
Щодо дискреційних повноважень та «грубості» порушення, то відповідач намагається уникнути судового контролю, посилаючись на «дискрецію».
У поданому відзиві Міністерство юстиції України стверджує, що визначення «грубості» порушення є його виключною дискрецією, а рішення про зупинення діяльності Апелянта не підлягає перегляду в частині доцільності обраного заходу. Позивач категорично не погоджується з вказаними доводами, вважає їх юридично неспроможними та такими, що суперечать засадам адміністративного судочинства.
Відповідач, посилаючись на «дискрецію», фактично пропонує суду самоусунутися від виконання вимог ст. 2 КАС України, що є неприпустимим.
Суд не підміняє дискрецію, однак зобов`язаний перевірити чи існували фактичні підстави для застосування санкції, чи є встановлені порушення достатніми для кваліфікації їх як «грубих», та чи є застосований захід співмірним
У даній справі Міністерство фактично не довело настання будь-яких негативних наслідків від дій виконавця, порушення прав стягувачів або інших осіб, заподіяння шкоди інтересам держави.
Апелянт просив врахувати аргументи даної відповіді на відзив при розгляді справи., апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі. Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 20.03.2026 просив скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Міністерство юстиції України подало заперечення на відповідь на відзив (від 05.05.2026 за №35228/26). Щодо «формалізму» та припинення іпотеки зазначено, зокрема, про те, що відповідно до Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відомості реєстру є єдиним офіційним підтвердженням наявності чи відсутності обтяжень. 
Отже, навіть якщо зобов`язання фактично припинене, але це не підтверджено належним чином у матеріалах провадження на момент розподілу коштів, виконавець не має правових підстав ігнорувати статус іпотекодержателя.
Самостійне визначення іпотеки припиненою без відповідного запису в реєстрі або спеціального судового рішення, яке б прямо зобов`язувало виконавця ігнорувати іпотеку, є перевищенням повноважень. Визнання виконавцем акцесорного зобов`язання припиненим «на власний розсуд» створює загрозу правовій визначеності та порушує права іпотекодержателя, чий запис у реєстрі є чинним.
З огляду на це, дії ОСОБА_1 суперечать принципу юридичної визначеності, оскільки він пропонує суду визнати законним ігнорування виконавцем формалізованих даних. Самого лише посилання на факт припинення основного зобов`язання за відсутності його відображення в матеріалах провадження недостатньо для припинення іпотеки. Таким чином, виконавець був зобов`язаний дотримуватися визначеної законом пріоритетності вимог.
Щодо оплати послуг ФОП ОСОБА_3 , то зазначено, зокрема, про те, що відповідно до ст. 42 закону України «про виконавче провадження» будь-які витрати, що виникають у рамках виконавчого провадження для організації реалізації майна, є витратами виконавчого провадження.
Залучення суб`єктів господарювання (ФОП) для підготовки лотів має бути належним чином оформлене процесуально. Відсутність постанови про стягнення визначення витрат робить рух коштів поза межами спеціального рахунку виконавця непрозорим, що прямо суперечить вимогам фінансового контролю за діяльністю приватного виконавця.
Апелянт також стверджує, що кошти сплачуються переможцем торгів. Однак, у цьому випадку кошти перераховував саме виконавець, а не безпосередньо переможець торгів. З огляду на це можна зробити висновок, що кошти були залучені в механізм виконавчого провадження; виконавець здійснював розпорядження ними у межах виконавчого провадження.
Крім того, відповідно до положень статті 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (далі – Закон №1403) винагорода приватного виконавця визначається у чітко встановленому законодавством розмірі та порядку. Будь-які розбіжності між: сумами, відображеними в АСВП, фактичними платежами, та підтверджуючими документами, обґрунтовано розцінюються як порушення порядку розподілу коштів. Посилання ОСОБА_1 на «необізнаність» щодо необхідності надання документів прямо суперечить принципу професійної відповідальності приватного виконавця.
ОСОБА_1 перераховано 140 000,00 грн ФОП ОСОБА_3 платіжною інструкцією від 10.06.2025 №152202 (призначення платежу: «сплата згідно договору 03/02/25 за публікацію лоту в межах ВП 64636560».).
Підготовка лоту до реалізації є невід`ємною частиною виконання рішення; здійснюється в межах процедури примусового виконання та прямо пов`язана з реалізацією арештованого майна.
З покликанням на приписи Закону України «Про виконавче провадження», Інструкцію з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства 02.04.2012 №512/5 (у редакції наказу Міністерства 29.09.2016 №2832/5) (далі – Інструкція), що жодних постанов про додаткові витрати виконавчого провадження, здійснені під час проведення виконавчих дій (стягнення коштів за публікацію лоту у розмірі 140000 грн) приватним виконавцем не виносилося. Отже, перерахування коштів ФОП ОСОБА_3 у розмірі 140 000,00 грн здійснено в межах виконавчого провадження, вплинуло на обсяг коштів, що підлягали розподілу та не мають належного документального підтвердження в матеріалах провадження. Відтак, це обґрунтовано кваліфіковано Міністерством як порушення.
Щодо платіжної інструкції та 29 000 грн, то позивач заперечує існування документа та посилається на «технічні помилки системи».
Наголошено, що дані системи АСВП є офіційним джерелом інформації про хід провадження. Твердження про «технічну помилку» є голослівним і не підтвердженим належними доказами (наприклад, актами технічного аудиту або листами ДП «НАІС»).
Зокрема, тягар доказування у цій ситуації лягає на позивача. Відтак, якщо в системі зафіксовано платіж, що перевищує 10% фактично стягнутої суми, саме виконавець має довести походження цього запису. Відсутність паперової копії в матеріалах перевірки не нівелює наявність цифрового сліду в автоматизованій системі, доступ до якої має виконавець.
Крім того, вказано, що в порушення вимог ч. 5, 11 ст. 31 Закону №1403 приватним виконавцем у виконавчому провадженні №77851357 стягнуто основну винагороду приватного виконавця в загальній сумі 1 243 635,76 грн (з урахуванням 29 000 грн, перерахованих платіжною інструкцією від 22.10.2025 №158770 (підтверджується Інформаційною довідкою з
Системи від 10.11.2025 №98615, додаток ІД 77851357 сторінка 74, запис 8), незважаючи на те, що фактично на користь стягувача перераховані кошти в загальній сумі 12 146 357,60 грн.
Доводи Апелянта щодо «технічної помилки» є необґрунтованими та не підтверджені належними доказами, тоді як дані АСВП як офіційного джерела фіксують здійснення відповідного платежу. Водночас встановлено, що приватним виконавцем стягнуто основну винагороду у розмірі, який перевищує передбачені законом 10% від фактично стягнутої суми, що прямо суперечить вимогам частин 4, 5, 11 ст. 31 Закону №1403. 
Таким чином, дії приватного виконавця є неправомірними, а висновки перевірки - обґрунтованими та такими, що вірно враховано судом першої інстанції.
Також Міністерством, зокрема, вказано, що поняття «грубості» є оціночною категорією, яка наповнюється змістом залежно від систематичності порушень та потенційної шкоди правопорядку. Зупинення діяльності на 1 місяць не є «ліквідаційним» заходом, а є адекватним засобом дисциплінарного впливу за сукупність порушень (порушення прав іпотекодержателя та фінансові порушення при реалізації землі).
Твердження ОСОБА_1 про «відсутність негативних наслідків» є хибним.
Порушення встановленого законом порядку реалізації майна та ігнорування статусів заставних кредиторів вже є шкодою для авторитету державної системи примусового виконання. Визначення грубості порушення законодавства у діяльності приватного виконавця є дискреційним повноваженням членів Дисциплінарної комісії та Міністерства і питання правильності його застосування не може бути досліджено адміністративним судом, оскільки буде втручанням у повноваження органу контролю, якими вони наділені в силу закону.
Вимоги заперечення є аналогічними як у відзиві на апеляційну скаргу.
Апелянт подав заперечення на заперечення Міністерства юстиції України від 05.05.2026 (від 05.05.2026 за №35395). Зазначено, що позиція контролюючого органу ігнорує засади чинного законодавства України та пріоритет матеріального права над технічним обліком.
У своїх запереченнях Міністерство вкотре стверджує, що єдиним джерелом істини для них є АСВП.
Згідно з позицією Верховного Суду, записи в електронних реєстрах мають лише облікову функцію і не можуть створювати правових наслідків там, де первинні документи (платіжні інструкції, договори) свідчать про протилежне.
Міністерство свідомо ігнорує надану платіжну інструкцію №158770, яка документально підтверджує, що 29 000 грн не є основною винагородою, а помилковий запис в АСВП - це технічна деталь, яка не призвела до реального перебору коштів. Для Міністерства «цифра в базі» важливіша за фактичний рух коштів на банківському рахунку.
Крім того, Міністерство продовжує наполягати на «тривалості» іпотеки лише тому, що в Реєстрі речових прав не було поставлено «галочку» про її припинення.
Виконавець, діючи як професіонал, застосував норми матеріального права, тоді як Міністерство вимагає від нього бути «технічним реєстратором», який не має права бачити очевидне виконання зобов`язання. Це пряме ігнорування ст. 19 Конституції України та примушування виконавця до сприяння безпідставному збагаченню кредитора.
Міністерство не бажає визнавати різницю між витратами ВП (ст. 42 Закону №1404) та витратами на підготовку лота (ст. 135-139 Земельного кодексу України).
Для Міністерства не існує інших законів, окрім Закону «Про виконавче провадження». Плата ФОП ОСОБА_3 була здійснена переможцем торгів безпосередньо за послуги з підготовки документації на земельну ділянку, що передбачено спеціальним законодавством.
Вимога виносити постанову про витрати на суму, яка не стягується з боржника і не є витратами ВП у розумінні профільного закону, є абсурдною та незаконною.
Отже, заперечення Міністерства від 05.05.2026 не містять жодного нового правового аргументу. Це є просте копіювання попередніх процесуальних документів, яке демонструє небажання органу вникати в суть правовідносин. 
На підставі викладеного, просив Апеляційну скаргу задовольнити в повному обсязі.
ОСОБА_2 подав додаткові пояснення (від 12.05.2026 за №37348).
Зокрема, зазначено, що у даній справі питання полягає не в абстрактному тлумаченні статті 17 Закону України «Про іпотеку», а в тому, чи мав приватний виконавець право в межах виконавчого провадження самостійно, без належного процесуального оформлення, без повідомлення заставодержателя, без наявності відповідного запису про припинення обтяження та без належного врахування статті 51 Закону України «Про виконавче провадження», вважати іпотеку припиненою і розподіляти кошти на користь інших стягувачів.
Апелянт не довів наявності належної письмової згоди заставодержателя. Так само не доведено, що приватний виконавець належним чином повідомив заставодержателя та забезпечив йому можливість реалізувати свої права у виконавчому провадженні.
Вказано, що закон встановлює спеціальний пріоритет заставодержателя.
Приватний виконавець не може замінити цей порядок власним висновком про те, що іпотека «нібито припинилася», особливо якщо відповідний запис про іпотеку існував, а питання про її припинення не було належним чином відображене у межах виконавчого провадження.
Щодо неправильного застосування апелянтом практики Верховного Суду про акцесорний характер іпотеки, однак відповідна практика стосується переважно матеріально-правових спорів між сторонами іпотечних правовідносин щодо факту припинення іпотеки. Натомість у цій справі предметом розгляду є правомірність дисциплінарного реагування Міністерства юстиції України на дії приватного виконавця у виконавчому провадженні.
Приватний виконавець не може використовувати загальні висновки Верховного Суду про акцесорність іпотеки як підставу для ігнорування спеціальних процедурних норм виконавчого провадження. Навіть якщо іпотека в матеріально-правовому сенсі могла бути припинена, це не означає, що виконавець мав право без належного процесуального оформлення вважати її неіснуючою при розподілі коштів від реалізації майна.
Іншими словами, апелянт намагається підмінити питання законності його дій у виконавчому провадженні питанням матеріально-правової долі іпотеки. 
Щодо іпотечного обтяження на користь ОСОБА_4 та порушення статті 51 Закону України «Про виконавче провадження», то відповідно до відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно спірні земельні ділянки перебували під іпотечним обтяженням на підставі іпотечного договору від 18.08.2008, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Скречко М.М. 
При цьому іпотекодержателем за вказаним договором є саме ОСОБА_4 , тоді як ОСОБА_2 виступає лише майновим поручителем. Отже, правовідносини іпотеки виникли в межах окремого забезпечувального зобов`язання між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 і жодним чином не пов`язані із вимогами ТОВ «Перший інвестиційний клуб» у межах виконавчого провадження №64625196.
Таким чином, ТОВ «Перший інвестиційний клуб» не є іпотекодержателем, заставодержателем чи іншим суб`єктом забезпеченого речового права щодо спірних земельних ділянок. Відповідно, звернення стягнення на таке майно для задоволення вимог ТОВ «Перший інвестиційний клуб» могло здійснюватися виключно з дотриманням спеціального порядку, встановленого статтею 51 Закону України «Про виконавче провадження».
Водночас приватний виконавець фактично проігнорував існування самостійного іпотечного правовідношення із іншим іпотекодержателем - ОСОБА_4 - та здійснив реалізацію предмета іпотеки так, ніби спірні земельні ділянки взагалі не перебували під обтяженням або ніби стягувач у виконавчому провадженні одночасно був і заставодержателем.
Однак матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що приватний виконавець повідомив іпотекодержателя, ОСОБА_4 , про накладення арешту, передачу земельних ділянок на реалізацію, проведення електронних торгів або про подальший розподіл коштів, отриманих від реалізації предмета іпотеки.
Фактично приватний виконавець усунув реального іпотекодержателя від участі у процедурі звернення стягнення на предмет іпотеки та позбавив його можливості реалізувати права, гарантовані Законом України «Про іпотеку» та Законом України «Про виконавче провадження».
Більше того, у Державному реєстрі речових прав були наявні не лише записи про іпотеку, але й окремі записи про заборону відчуження спірних земельних ділянок, внесені саме на підставі вказаного іпотечного договору від 18.08.2008. 
Отже, приватний виконавець достеменно знав або, принаймні, був зобов`язаний знати про існування чинного іпотечного обтяження на користь іншої особи - ОСОБА_4 . Незважаючи на це, він свідомо не застосував спеціальний порядок реалізації заставленого майна, передбачений статтями 46, 51 Закону України «Про виконавче провадження» та положеннями Закону України «Про іпотеку».
Посилання апелянта на те, що іпотека нібито припинилася автоматично, не спростовує допущених порушень, оскільки приватний виконавець не був наділений повноваженнями самостійно ігнорувати зареєстроване речове право іпотекодержателя та встановлений законом пріоритет застави. До моменту належного припинення відповідного обтяження та внесення змін до державних реєстрів виконавець був зобов`язаний діяти виходячи із факту існування зареєстрованої іпотеки та заборони відчуження.
Таким чином, дії приватного виконавця свідчать не про формальну помилку чи різницю у правовому тлумаченні, а про істотне порушення спеціального правового режиму звернення стягнення на предмет іпотеки, незаконне ігнорування пріоритету заставодержателя та порушення прав особи, яка не була стороною виконавчого провадження, однак мала зареєстроване речове забезпечувальне право щодо спірного майна.
Приватний виконавець мав діяти не як щодо звичайного майна боржника, а як щодо майна, обтяженого іпотекою. Це означало обов`язок перевірити статус іпотекодержателя, повідомити його, з`ясувати наявність чи відсутність підтверджених вимог, забезпечити дотримання черговості задоволення вимог та лише після цього здійснювати розподіл коштів.
Натомість апелянт фактично визнає, що він самостійно дійшов висновку про припинення іпотеки та на цій підставі не застосував спеціальний порядок ст. 51 Закону України «Про виконавче провадження». Саме така поведінка і була обґрунтовано оцінена Міністерством юстиції України як грубе порушення законодавства про примусове виконання рішень.
Крім того, доводи апелянта про те, що іпотека «припинилася автоматично», не спростовують факту порушення черговості. Виконавець не міг самостійно, поза межами належної процедури, виключити заставодержателя з правового режиму розподілу коштів.
Тому суд першої інстанції обґрунтовано погодився з позицією відповідачів
Щодо доводів апелянта про платіж 140 000 грн ФОП ОСОБА_3 , то апелянт стверджує, що платіж у розмірі 140 000 грн ФОП ОСОБА_3 не є витратами виконавчого провадження, а є окремою сумою, пов`язаною з підготовкою лота до земельних торгів, яка сплачується переможцем торгів відповідно до земельного законодавства.
Однак, платіж був здійснений у межах зведеного виконавчого провадження №64636560, у зв`язку з реалізацією арештованого майна, тобто безпосередньо в межах процедури примусового виконання. Якщо приватний виконавець отримує кошти, розпоряджається ними, перераховує їх третій особі та зазначає у призначенні платежу зв`язок із конкретним виконавчим провадженням, такі дії не можуть бути виведені за межі контролю виконавчого провадження лише шляхом посилання на Земельний кодекс України. Крім того, ста. 42 Закону України «Про виконавче провадження» регулює витрати виконавчого провадження, а Інструкція з організації примусового виконання рішень вимагає належного документального оформлення таких витрат, зокрема винесення постанови про визначення додаткових витрат виконавчого провадження у випадках, коли такі витрати виникають у зв`язку з організацією виконавчих дій.
Підготовка лота до реалізації арештованого майна не є стороньою операцією, відірваною від виконавчого провадження, а тому такі кошти повинні бути прозоро відображені у матеріалах провадження, а їх правова підстава має бути належним чином підтверджена.
Крім викладеного вище також зазначено, що приватний виконавець є професійним суб`єктом, на якого законом покладено обов`язок належного документального оформлення кожної виконавчої дії, кожного платежу та кожного руху коштів. У разі наявності розбіжностей між даними АСВП, платіжними документами та фактичним рухом коштів саме приватний виконавець повинен належним чином і своєчасно усунути такі розбіжності та надати вичерпні докази.
Посилання на «технічність» помилки саме по собі не є доказом відсутності порушення. 
Апелянт стверджує, що Міністерство юстиції України не довело «грубості» порушення, а застосований захід у вигляді зупинення діяльності приватного виконавця строком на один місяць є непропорційним.
Однак, порушення, допущені приватним виконавцем, не є формальними чи технічними. Вони стосуються: 1. реалізації нерухомого майна, яке перебувало під режимом іпотеки; 2. ігнорування спеціального порядку звернення стягнення на заставлене майно; 3. порушення черговості задоволення вимог стягувачів; 4. розподілу коштів на користь осіб, які не мали пріоритету заставодержателя; 5. фінансових операцій у межах виконавчого провадження без належного процесуального оформлення; 6. створення ризику порушення прав боржника, заставодержателя та інших учасників виконавчого провадження.
Зупинення діяльності строком на один місяць не є надмірним заходом. Навпаки, з огляду на характер порушень, наслідки реалізації майна та значні суми коштів, такий захід є пропорційним і необхідним для забезпечення довіри до інституту приватного виконання.
Крім того, у межах судового контролю адміністративний суд перевіряє, чи діяло Міністерство юстиції України в межах повноважень, чи дотримано процедуру, чи були встановлені фактичні обставини та чи є рішення обґрунтованим. Суд не повинен підміняти дисциплінарний орган і заново визначати доцільність дисциплінарного заходу, якщо він перебуває в межах закону та не є очевидно свавільним.
Наголошено, що ОСОБА_2 є не стороннім спостерігачем у цій справі, а особою, права та інтереси якої безпосередньо зачіпаються діями приватного виконавця. Саме майно ОСОБА_2 було реалізоване у межах виконавчого провадження. Саме щодо його майна виникли питання про дотримання режиму іпотеки, черговості задоволення вимог, належності розподілу коштів та законності виконавчих дій.
Тому спроба апелянта подати допущені порушення як суто «технічні» або такі, що не спричинили негативних наслідків, є безпідставною. Реалізація земельних ділянок, розподіл коштів та припинення/ігнорування обтяжень без належного дотримання закону не можуть вважатися формальними діями без наслідків.
Саме тому ОСОБА_2 підтримує позицію Міністерства юстиції України та Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про законність подання та наказу, а також вважає рішення суду першої інстанції таким, що підлягає залишенню без змін.
Апеляційна скарга ОСОБА_1 не містить належних та достатніх доводів для скасування рішення Львівського окружного адміністративного суду від 20.03.2026, а тому у її задоволенні слід відмовити.
Апелянт подав заперечення на додаткові пояснення (від 13.05.2026 за вх. №37585/26).
Вказав, що третя особа у п. 4 своїх пояснень посилається на нібито порушення прав іпотекодержателя ОСОБА_4 . Апелянт наголошує, що питання щодо іпотечного обтяження на користь ОСОБА_4 не було предметом дослідження в суді першої інстанції, не відображено у рішенні ЛОАС від 20.03.2026 та не було підставою для винесення оскаржуваного Наказу Міністерства юстиції.
Наголосив, що ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України чітко окреслені межі апеляційного перегляду. Крім того, ОСОБА_2 не має процесуальних повноважень діяти в інтересах ОСОБА_4 , яка не є учасником даної справи.
Апелянт акцентував, що якщо в матеріалах провадження наявне судове рішення, що набрало законної сили та підтверджує припинення основного зобов`язання, виконавець зобов`язаний врахувати цей факт. Ігнорування припинення іпотеки та надання пріоритету особі, чиє право де-факто припинилося, було б порушенням прав інших стягувачів та ст. 2 Закону №1404 щодо справедливості та неупередженості.
Доводи ОСОБА_2 про те, що кошти на підготовку лота є «витратами виконавчого провадження», є помилковими. Реалізація земельних ділянок регулюється Земельним кодексом України (спеціальна норма). Згідно зі ст. 135 ЗК України, витрати на підготовку лота сплачує переможець торгів понад ціну продажу. Ці суми не стягуються з боржника і не зменшують масу коштів, що підлягає розподілу між кредиторами. Отже, ОСОБА_2 (як боржник) не зазнав жодних збитків, а процедура була прозорою та законною.
Щодо відсутності «грубості» та шкоди ОСОБА_2 не навів жодного факту заподіяння йому або державі реальної шкоди. Всі його доводи зводяться до формальних процедурних зауважень. Зупинення діяльності виконавця на місяць за відсутності негативних наслідків та при наявності спірного тлумачення норм права є свавільним актом, що підлягає скасуванню.
Апелянт просив відхилити додаткові пояснення третьої особи ОСОБА_2 як необґрунтовані. Апеляційну скаргу приватного виконавця Білецького І.М. задовольнити в повному обсязі.
Міністерство юстиції України подало додаткові пояснення у справі (від 14.05.2026 за №37962). 
Зокрема, у таких вказано, що державний виконавець є суб`єктом суворо регламентованої діяльності. Принцип законності (пункт третій статті 2 Закону №1404) повністю виключає можливість вчинення виконавчих дій на основі суб`єктивних припущень або «очевидності» фактів, які не підтверджені та не зафіксовані у встановленому законом порядку.
АСВП – це інформаційно-комунікаційна система, що забезпечує збирання, зберігання, облік, пошук, узагальнення, надання відомостей про виконавче провадження, формування Єдиного реєстру боржників та захист від несанкціонованого доступу. Зокрема, АСВП є офіційним державним реєстром, створеним для забезпечення правової визначеності та публічності процесу примусового виконання. 
Відомості, внесені до АСВП, мають юридичне значення. Виконавець не наділений правом ігнорувати дані державних реєстрів чи автоматизованих систем на користь копій документів (зокрема, платіжних інструкцій), юридична природа яких не була належним чином підтверджена в межах відповідних процедур.
Дотримання встановленого порядку фіксації дій та обліку коштів є обов`язковою вимогою до належної та поведінки державного/приватного виконавця. 
Отже, доводи Позивача про нібито протиставлення АСВП вимогам закону є безпідставними, оскільки саме ведення виконавчого провадження відповідно до офіційно зафіксованих у АСВП відомостей забезпечує реалізацію принципів законності, правової визначеності та належного контролю за діяльністю приватного виконавця. Ігнорування таких відомостей або підміна їх суб`єктивною оцінкою окремих документів суперечить вимогам законодавства у сфері примусового виконання рішень.
Крім того, приватний виконавець не може самостійно констатувати припинення іпотеки на підставі статті 593 Цивільного кодексу України всупереч відомостям Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Допоки обтяження чи право іпотеки зареєстроване у публічному реєстрі, воно є чинним для всіх третіх осіб, включаючи органи державної виконавчої служби/ приватних виконавців. 
Виконавець не наділений повноваженнями суду щодо самостійного встановлення юридичних фактів в обхід реєстраційних дій. Припинення іпотеки має бути належним чином підтверджене та враховане у виконавчому провадженні до моменту розподілу коштів. У іншому випадку, виконавець самостійно оцінює цивільні правовідносини; виходить за межі повноважень; створює правову невизначеність для інших стягувачів.
Покладання на виконавця обов`язку самостійно вирішувати спори про право (зокрема, оцінювати характер платежу в розмірі 29 000 грн. або факт припинення іпотеки без відповідного скасування запису в реєстрі) суперечить самій природі виконавчого провадження. Отже, приватний виконавець зобов`язаний діяти виключно на підставі офіційних відомостей державних реєстрів та не наділений повноваженнями самостійно встановлювати факт припинення іпотеки чи оцінювати цивільно-правові відносини сторін поза межами визначених законом процедур.
Таким чином, доводи, викладені Апелянтом у поданих запереченнях від 05.05.2026, не містять жодних нових обставин, аргументів чи доказів, які б спростовували правову позицію Міністерства або свідчили про неправильність висновків суду першої інстанції. 
Фактично зміст поданого документа зводиться до повторного викладення тих самих тверджень, які вже неодноразово були предметом дослідження та оцінки як Міністерством у поданих процесуальних документах, так і судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення.
Серед іншого, наголошено, що правомірність дій Міністерства та обґрунтованість застосованих заходів уже отримали належну правову оцінку суду першої інстанції, який дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. Приватний виконавець у своїх запереченнях фактично не спростовує мотивів такого рішення, а лише повторно висловлює незгоду з ними, що саме по собі не свідчить про незаконність чи необґрунтованість судового рішення.
Міністерство просило додаткові пояснення прийняти до уваги та врахувати при винесені судового рішення. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 20.03.2025 у справі №380/25165/25 – залишити без задоволення. Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 20.03.2026 року у справі №380/25165/25 – залишити без змін
Апелянт також надав додаткові пояснення у справі (від 14.05.2026 за вх. №38041) та навів обґрунтування щодо припинення іпотеки, зокрема, приорітетності матеріального права над реєстраційним записом про припинення іпотеки в Державному реєстрі речових прав, зокрема, його відсутністю. Запис у реєстрі, який зберігся на 2025 рік є суто технічним та не відновлює і не продовжує вже припинену іпотеку.
Позиція Міністерства про те, що виконавець «не має повноважень суду щодо встановлення юридичних фактів», є маніпулятивною. Ніхто не вимагає від виконавця «встановлювати» юридичні факти - вони вже встановлені: рішенням суду, що набрало законної сили та є преюдиційним у розумінні частини четвертої статті 78 КАС України. Виконавець лише зобов`язаний дотримуватися принципу верховенства права та застосовувати норму закону, яка прямо визначає правові наслідки виконання зобов`язання.
Також наголосив, що витрати на підготовку лота відшкодовуються переможцем торгів понад ціну продажу майна. Приватний виконавець як організатор земельних торгів лише забезпечив підготовку та координацію розрахунків за спеціальною процедурою. Вимога виносити постанову про «витрати виконавчого провадження» щодо сум, які не є витратами виконавчого провадження за законом, - це вимога чинити протиправно, застосовуючи норму там, де вона не діє.
Той факт, що кошти проходили через рахунок виконавця як організатора торгів, не перетворює їх на «витрати виконавчого провадження» - так само, як транзитні кошти банку не стають власністю банку. Правова природа платежу визначається його призначенням та підставою, а не фізичним маршрутом руху коштів.
Міністерство стверджує, що запис в АСВП про платіжну інструкцію №158770 від 22.10.2025 на суму 29 000 грн є достатнім доказом «перевищення» розміру основної винагороди, а твердження Апелянта про технічну помилку є «голослівним».
Проте, первинним фінансовим документом, що підтверджує фактичний рух коштів, є платіжна інструкція з відміткою банку, а не запис в інформаційній системі обліку. 
Апелянтом доведено та надано в матеріали справи копію платіжної інструкції від 22.10.2025 №158770, яка підтверджує перерахування 394,74 грн як витрати виконавчого провадження №75878312 - а не 29 000 грн як основну винагороду.
Відповідачем так і не надано суду копії самого платіжного документа на 29 000 грн - лише посилання на «запис у системі».
Показово, що Міністерство вимагає від Апелянта доводити «відсутність» платіжної інструкції. Але тягар доказування лежить на тому, хто стверджує факт. Саме Міністерство, яке заявляє про існування платіжки на 29 000 грн, зобов`язане надати її суду. Відсутність такого документу у матеріалах справи є беззаперечним свідченням того, що ця платіжна інструкція не існує в тому вигляді, в якому Міністерство її описує
Апелянт не заперечив факту існування дискреційних повноважень, однак дискреція не передбачає права ігнорувати фактичні обставини та застосовувати найсуворіший захід там, де нема доведених підстав.
Оскільки наказ та подання ґрунтуються на сукупності трьох нібито порушень, спростування кожного з них нівелює правові підстави для кваліфікації сукупності дій як «грубого порушення» та застосування максимального дисциплінарного стягнення. Навіть за умови наявності певних формальних недоліків у діяльності виконавця, що апелянт заперечує, зупинення діяльності на місяць є неспівмірним заходом за відсутності доведеної реальної шкоди для сторін провадження, держави чи правопорядку.
Стосовно ОСОБА_2 , то апелянт вказав, що він є боржником, а наслідки щодо реалізації майна боржника для задоволення вимог стягувача є законним наслідком невиконання судового рішення. Доказів понесення фінансової шкоди внаслідок дій виконавця не представлено. Теоретичне порушення процедури без шкідливого наслідку, не може створювати підстави для застосування максимального заходу дисциплінарного впливу. Позиція Лавейкіна, як третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача, передбачає підтримку позиції міністерства, а не висування додаткових аргументів поза межами предмету спору, які не досліджувалися в ході судового розгляду судом першої інстанції.
Крім викладеного, апелянт звернув увагу на тотжність аргументів відповідача у скерованих до суду заявах (документах) по суті апеляційної скарги.
У підсумку апелянт просив прийняти ці пояснення до матеріалів справи та врахувати при ухваленні судового рішення. Відхилити додаткові пояснення ОСОБА_2 від 12.05.2026 та додаткові пояснення Міністерства юстиції України від 14.05.2026 як такі, що не містять нових аргументів та виходять за межі предмету апеляційного перегляду. Апеляційну скаргу - задовольнити в повному обсязі. Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 20.03.2026 у справі №380/25165/25 - скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі.
Відповідно до ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, оскільки апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, що ухвалене в порядку письмового провадження (без повідомлення сторін) за наявними у справі матеріалами.
Частиною 1 ст. 308 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю доповідача, вивчивши матеріали справи, та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне. 
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 є приватним виконавцем виконавчого округу Львівської області, що підтверджується посвідченням приватного виконавця №0324, виданим Міністерством юстиції України 29.03.2019.
Так, на виконанні у позивача перебували виконавчі провадження, стосовно яких, у наслідку виникли спірні правовідносини:
- №64625196 з примусового виконання виконавчого листа від 19.06.2017 №465/2896/16-ц, виданого Франківським районним судом м. Львова, про зобов`язання ОСОБА_5 , ОСОБА_2 виконати умови мирової угоди, визнаної ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 24.09.2010 у справі №2-1687/10, шляхом солідарного стягнення на користь ПАТ «Банк Київська Русь» заборгованості за кредитним договором від 18.08.2008 №136/08-08, що становить 473362,96 гривень;
- №64624955 з примусового виконання виконавчого листа від 16.06.2017 №465/2896/16-ц, виданого Франківським районним судом м. Львова, про солідарне стягнення з ОСОБА_6 , ОСОБА_2 на користь ПАТ «Банк Київська Русь» суми сплаченого судового збору в розмірі 7100,44 гривень. Боржником у цих виконавчих листах визначено ОСОБА_2 .
Боржником у виконавчих листах визначено ОСОБА_2 .
Постановою Львівського апеляційного суду від 07.09.2021 у справі №465/2896/16-ц замінено стягувача ПАТ «Банк «Київська Русь» на його правонаступника ТОВ «Перший інвестиційний клуб» у виконавчих листах у справі №465/2896/16-ц про зобов`язання ОСОБА_5 , ОСОБА_2 виконати умови мирової угоди, визнаної Франківським районним судом м. Львова ухвалою від 24.09.2010 у справі №2-1687/10 шляхом солідарного стягнення на користь ПАТ «Банк «Київська Русь» заборгованості за кредитним договором від 18.08.2008 №136/08-08, що становить 473362,96 грн.
Постановою приватного виконавця від 24.02.2021 виконавчі провадження №64624955, №64625196 об`єднані у зведене виконавче провадження №64636560.
Приватним виконавцем Білецьким І.М. 05.12.2024 та 06.12.2024 у зведеному виконавчому провадженні №64636560 описано та арештовано належні боржнику (згідно з відповіддю Головного управління Держгеокадастру у Львівській області від 11.03.2021 №11-13-0.2-1427/2-21) 15 (п`ятнадцять) земельних ділянок з кадастровими номерами: 4610137500:05:006:0181 (далі - земельна ділянка), 4610137500:05:006:0182 (далі - земельна ділянка 1) 4610137500:05:006:0183 (далі - земельна ділянка 2), 4610137500:05:006:0185 (далі – земельна ділянка 3), 4610137500:05:006:0180 (далі - земельна ділянка 4), 4610137500:05:006:0124 (далі - земельна ділянка 5), 4610137500:05:006:0126 (далі - земельна ділянка 6), 4610137500:05:006:0120 (далі – земельна ділянка 7), 4610137500:05:006:0122 (далі - земельна ділянка 8), 4610137500:05:006:0123 (далі - земельна ділянка 9), 4610137500:05:006:0127 (далі – земельна ділянка 10), 4610137500:05:006:0121 (далі земельна ділянка 11), 4610137500:05:006:0125 (далі - земельна ділянка 12), 4610137500:05:006:0128 (далі - земельна ділянка 13), 4610137500:05:006:0022 (далі земельна ділянка 14).
Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (далі Державний реєстр прав), сформованою приватним виконавцем 11.03.2025, земельна ділянка АДРЕСА_1 перебували в іпотеці на підставі іпотечного договору від 18.08.2008 №2039, посвідченого приватним нотаріусом Скречко М.М. (іпотекодержатель АБ «Банк «Київська Русь», код згідно з ЄДРПОУ 24214088).
Листом від 17.12.2024 №60-12825/24 Фонд гарантування вкладів фізичних осіб повідомив приватного виконавця, що процедура ліквідації ПАТ «Банк «Київська Русь» здійснюється цим Фондом та знаходиться на завершальному етапі. Всі активи банку реалізовані в межах процедури ліквідації неплатоспроможного банку. Також у цьому листі зазначено, що право вимоги за кредитним договором від 18.08.2008 №136/08-08 (позичальник – ОСОБА_5 , РНОКПП НОМЕР_1 ), із забезпеченням - договір поруки (поручитель - ОСОБА_2 ), було відступлено ТОВ «Перший Інвестиційний Клуб» (код згідно з ЄДРПОУ 41058345). Зазначена інформація викладена також у листі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 10 червня 2025 року №60-5359/25 на вимогу приватного виконавця Білецького І.М. від 28 травня 2025 року №5883.
Постановою від 13.03.2025 приватним виконавцем Білецьким І.М. відкрито виконавче провадження №77505246 з примусового виконання виконавчого листа від 31.07.2024 №463/4376/21, виданого Личаківським районним судом м. Львова, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_7 15618,90 доларів США, а також 4366,92 гривень судового збору, 8750,00 гривень витрат на професійну правничу допомогу, яке постановою від 13.03.2025 приєднано до зведеного виконавчого провадження №64636560.
Приватним виконавцем Білецьким І.М. 18.03.2025 оприлюднено оголошення щодо проведення земельних торгів з продажу: земельної ділянки (лот №64636560 – 12); земельної ділянки 1 (лот №64636560 – 6); земельної ділянки 2 (лот №64636560 – 7); земельної ділянки 3 (лот №64636560 – 14); земельної ділянки 4 (лот №64636560 – 8); земельної ділянки 5 (лот №64636560 – 1); земельної ділянки 6 (лот №64636560 – 15); земельної ділянки 7 (лот №64636560 – 9); земельної ділянки 8 (лот №64636560 – 11); земельної ділянки 9 (лот №64636560 – 3); земельної ділянки 10 (лот №64636560 – 13); земельної ділянки 11 (лот №64636560 – 10); земельної ділянки 12 (лот №64636560 – 4); земельної ділянки 13 (лот №64636560 – 8); земельної ділянки 14 (лот №64636560 – 5).
У виконавчому провадженні №64625196 приватним виконавцем Білецьким І.М. 17.04.2025, на підставі ухвали Франківського районного суду м. Львова від 14.04.2025 у справі №465/2896/16-ц, винесена постанова про зупинення вчинення виконавчих дій на підставі пункту 2 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про виконавче провадження».
Постановою від 17.04.2025 приватним виконавцем Білецьким І.М. відкрито виконавче провадження №77851357 з примусового виконання виконавчого листа від 07.09.2017 №463/3825/16-ц, виданого Личаківським районним судом м. Львова, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_8 коштів у розмірі 500000,00 доларів США, що в еквіваленті станом на день постановлення рішення становить 13 010 000 гривень, та судовий збір в розмірі 6890,00 гривень, яке постановою від 17.04.2025 приєднано до зведеного виконавчого провадження №64636560.
З відомостей вебсайту Prozorro.продажі встановлено, що 21.04.2025 відбулись земельні торги з продажу: земельної ділянки – ціна продажу 900 000,00 гривень; земельної ділянки 1 – 1 200 000,00 гривень; земельної ділянки 2 – 1 030 001,00 гривень; земельної ділянки 3 – 802 000,00 гривень; земельної ділянки 4 – 900 000,00 гривень; земельної ділянки 5 – 352 000,00 гривень; земельної ділянки 6 – 750 000,00 гривень; земельної ділянки7 – 951 601,00 гривень; земельної ділянки 8 – 1 100 000,00 гривень; земельної ділянки 9 – 802 400,00 гривень; земельної ділянки 10 – 1 001 002,00 гривень; земельної ділянки 11 – 950 001,00 гривень; земельної ділянки 12 – 1 000 001,00 гривень; земельної ділянки 13 – 1 200 001,00 гривень; земельної ділянки 14– 950 100,00 гривень.
26.05.2025 приватним виконавцем видані акти про проведені електронні торги. 30.05.2025 в Державному реєстрі прав припинено іпотеку земельної ділянки 5, земельної ділянки 6, земельної ділянки 7, земельної ділянки 8, земельної ділянки 9, земельної ділянки 10, земельної ділянки 11, земельної ділянки 12, земельної ділянки 13, земельної ділянки 14.
Згідно відомостей АСВП у квітні – червні 2025 року у зведеному виконавчому провадженні №64636560 на депозитний рахунок приватного виконавця Білецького І.М. надійшли кошти в загальній сумі 14 080 281,00 грн, які перераховані таким чином:
- у виконавчому провадженні №64625196: 75 069,00 грн - витрати виконавчого провадження (платіжні інструкції від 06.06.2025 №152007, №152169);
- у виконавчому провадженні №77505246: 1069,00 грн - витрати виконавчого провадження (платіжні інструкції від 10.06.2025 №152169, №152172); 373221,54 грн – на користь стягувача ОСОБА_7 (платіжні інструкції від 10.06.2025 №152171, 16.06.2025 №152330); 37 322,15 грн – основна винагорода приватного виконавця (платіжні інструкції від 10.06.2025 №152172, 16.06.2025 №152332);
- у виконавчому провадженні №77851357: 1 069,00 грн – витрати виконавчого провадження (платіжні інструкції від 10.06.2025 №152168, №152173); 12 146 357,60 грн – на користь стягувача – ОСОБА_8 (платіжні інструкції від 10.06.2025 №152167, 16.06.2025 №152329); 1214635,76 грн – основна винагорода приватного виконавця (платіжні інструкції від 10.06.2025 №152173, 16.06.2025 №152333);
- 140 000,00 грн перераховано фізичній особі – підприємцю ОСОБА_3 платіжною інструкцією від 10.06.2025 №152202 (призначення платежу: «сплата згідно договору 03/02/25 за публікацію лоту в межах ВП 64636560»).
Платіжною інструкцією від 22.10.2025 №158770 приватним виконавцем Білецьким І.М. у виконавчому провадженні №77851357 перераховано 29000,00 гривень як основна винагорода приватного виконавця.
На розгляд до Міністерства юстиції України надійшла скарга адвоката Ганусяка О.І., в інтересах ОСОБА_2 , на дії приватного виконавця, оскільки останній звернув стягнення на належні боржнику земельні ділянки, які перебувають в іпотеці.
Міністерством юстиції України направлено приватному виконавцю Білецькому І.М. запит від 27.05.2025 вих. №74758/72648-33-25/20.4.1 щодо надання інформації та копій матеріалів зведеного виконавчого провадження №64636560.
Приватним виконавцем виконавчого округу Львівської області Білецьким І.М. направлено до Міністерства юстиції України лист від 03.06.2025 щодо надання пояснень по ВП №64636560 та копії матеріалів зведеного виконавчого провадження №64636560.
Департаментом державної виконавчої служби Міністерством юстиції України підготовлено подання про зупинення діяльності приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Білецького І.М. №165343/20.4.1/33-25 від 17.11.2025, яким просять погодити подання про зупинення діяльності приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Білецького І.М. строком на один місяць на підставі підпункту 4 пункту 6-1 розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону.
На підставі подання Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 17.11.2025 №165343/20.4.1/33-25 прийнято наказ Міністерства юстиції України №2496/7 від 02.12.2025 «Про зупинення діяльності приватного виконавця Білецького І.М.», яким зупинено діяльність приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Білецького І.М., посвідчення №0324, видане 29.03.2019, строком на один місяць (пункт 1).
Позивач не погодився з поданням Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від №165343/20.4.1/33-25 від 17.11.2025 про зупинення діяльності приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Білецького І.М. та з наказом Міністерства юстиції України від 02.12.2025 №2496/7 «Про зупинення діяльності приватного виконавця ОСОБА_1 », у зв`язку з чим звернувся до суду.
Судом встановлено, що на час розгляду справи у суді ОСОБА_1 поновлено діяльності приватного виконавця відповідно до наказу Міністерства юстиції України від 05.01.2026 №17/7.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, апеляційний суд зазначає таке.
Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Згідно з приписами ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VIII від 02.06.2016 (у редакції, чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин), виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: 1) верховенства права; 2) обов`язковості виконання рішень; 3) законності; 4) диспозитивності; 5) справедливості, неупередженості та об`єктивності; 6) гласності та відкритості виконавчого провадження; 7) розумності строків виконавчого провадження; 8) співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; 9) забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців (ст. 2 Закону №1404-VIII).
Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону №1404-VIII примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Так, основи організації та діяльності з примусового виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) органами державної виконавчої служби та приватними виконавцями, їхні завдання та правовий статус визначає Закон України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» від 02.06.2016 №1403-VIII (далі - Закон №1403-VIII).
Відповідно до ст. 1 Закону №1403-VIII примусове виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) покладається на органи державної виконавчої служби та у визначених Законом України «Про виконавче провадження» випадках - на приватних виконавців.
Статтею 4 Закону №1403- VIII визначені принципи діяльності органів державної виконавчої служби та приватних виконавців. 
Так, діяльність органів державної виконавчої служби та приватних виконавців здійснюється з дотриманням принципів: 1) верховенства права; 2) законності; 3) незалежності; 4) справедливості, неупередженості та об`єктивності; 5) обов`язковості виконання рішень; 6) диспозитивності; 7) гласності та відкритості виконавчого провадження та його фіксування технічними засобами; 8) розумності строків виконавчого провадження; 9) співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями.
Державний виконавець та приватний виконавець повинні здійснювати свою професійну діяльність сумлінно, не розголошувати в будь-який спосіб професійну таємницю, поважати інтереси стягувачів, боржників, третіх осіб, не принижувати їхню гідність.
За змістом ст. 16 №1403- VIII приватним виконавцем може бути громадянин України, уповноважений державою здійснювати діяльність з примусового виконання рішень у порядку, встановленому законом. Приватний виконавець є суб`єктом незалежної професійної діяльності.
Згідно зі ст. 17 №1403-VIII, Міністерство юстиції України, зокрема, формує та реалізує державну правову політику у сфері організації примусового виконання рішень; здійснює контроль за діяльністю приватних виконавців та визначає порядок здійснення контролю за діяльністю приватного виконавця; зупиняє та припиняє право на здійснення діяльності приватного виконавця.
Контроль за діяльністю приватного виконавця здійснюється Міністерством юстиції України шляхом проведення планових і позапланових перевірок у порядку, встановленому Міністерством юстиції України. (ч. 1 ст. 34 №1403-VIII)
Приватний виконавець несе за свої рішення, дії чи бездіяльність та завдану третім особам шкоду адміністративну чи кримінальну відповідальність у порядку та обсягах, установлених законом, а також дисциплінарну відповідальність у порядку, встановленому цим Законом (ст. 37 №1403- VIII).
Підставою для притягнення приватного виконавця до дисциплінарної відповідальності є вчинення ним дисциплінарного проступку. Дисциплінарним проступком приватного виконавця є: 1) факт зайняття діяльністю, несумісною з діяльністю приватного виконавця; 2) порушення правил професійної етики приватного виконавця; 3) розголошення професійної таємниці або вчинення дій, що призвели до її розголошення; 4) невиконання або неналежне виконання своїх обов`язків; 5) невиконання статуту Асоціації приватних виконавців України, рішень Ради приватних виконавців України та з`їзду приватних виконавців України (ст. 38 №1403- VIII).
Статтею 39 №1403-VIII визначено, що дисциплінарна комісія приватних виконавців (далі - Дисциплінарна комісія) утворюється при Міністерстві юстиції України для розгляду питань притягнення приватних виконавців до дисциплінарної відповідальності за вчинення дисциплінарних проступків.
Положення про Дисциплінарну комісію приватних виконавців затверджується Міністерством юстиції України.
До складу Дисциплінарної комісії входять дев`ять членів, по чотири члени із яких призначаються Міністерством юстиції України, у тому числі Міністр або заступник Міністра, та з`їздом приватних виконавців України, один член призначається Радою суддів України.
Персональний склад Дисциплінарної комісії затверджується наказом Міністерства юстиції України.
Головою Дисциплінарної комісії є Міністр юстиції України або заступник Міністра юстиції України.
Згідно зі ст. 40 №1403-VIII, дисциплінарна комісія розглядає подання про притягнення приватного виконавця до дисциплінарної відповідальності та приймає рішення про застосування до приватного виконавця дисциплінарного стягнення протягом двох місяців з дня виявлення дисциплінарного проступку, але не пізніше двох років з дня його вчинення.
У разі якщо подання до Дисциплінарної комісії про притягнення приватного виконавця до дисциплінарної відповідальності внесено за результатами перевірки діяльності приватного виконавця, здійсненої на підставі скарги учасника виконавчого провадження, яка одночасно є предметом судового розгляду з оскарження рішень, дій або бездіяльності приватного виконавця, Дисциплінарна комісія відкладає розгляд цього подання до набрання законної сили судовим рішенням за результатами розгляду такої скарги.
У такому разі перебіг строку, передбаченого частиною першою цієї статті, зупиняється до набрання судовим рішенням законної сили.
Дисциплінарна комісія, розглядаючи подання про притягнення приватного виконавця до дисциплінарної відповідальності:
1) зобов`язана запросити на засідання приватного виконавця та заслухати його пояснення з питань, що стали підставою для внесення подання про притягнення приватного виконавця до дисциплінарної відповідальності;
2) має право запросити на засідання учасника виконавчого провадження, скарга якого стала підставою для перевірки діяльності приватного виконавця та внесення подання про його притягнення до дисциплінарної відповідальності, для надання додаткових пояснень по суті скарги;
3) має право запросити на засідання та заслухати думку представників органів державної влади, органів місцевого самоврядування та інших осіб за їхньою згодою.
Дисциплінарна комісія, розглядаючи подання про притягнення приватного виконавця до дисциплінарної відповідальності, приймає одне з таких рішень:
1) задовольнити подання та застосувати до приватного виконавця дисциплінарне стягнення;
2) відхилити подання та направити матеріали для повторної перевірки діяльності приватного виконавця;
3) відхилити подання та відмовити в застосуванні до приватного виконавця дисциплінарного стягнення.
У разі якщо Дисциплінарною комісією прийнято рішення про задоволення подання та застосування до приватного виконавця дисциплінарного стягнення, під час визначення виду дисциплінарного стягнення враховуються обставини вчинення проступку, ступінь вини приватного виконавця, тяжкість вчиненого ним дисциплінарного проступку, наявність наслідків, розмір заподіяної шкоди, а також факти застосування до приватного виконавця дисциплінарних стягнень протягом останнього року.
Види дисциплінарних стягнень, які можуть бути застосовані до приватного виконавця наведені у ст. 41 №1403-VIII.
За вчинення дисциплінарного проступку до приватного виконавця може бути застосовано одне з таких дисциплінарних стягнень: 1) попередження; 2) догана; 3) зупинення діяльності приватного виконавця на строк до шести місяців; 4) припинення діяльності приватного виконавця.
Рішення Дисциплінарної комісії про задоволення відповідного подання Міністерства юстиції України чи Ради приватних виконавців України та застосування до приватного виконавця дисциплінарного стягнення вводиться в дію наказом Міністерства юстиції України.
Про застосування до приватного виконавця дисциплінарного стягнення робиться запис у Єдиному реєстрі приватних виконавців України.
У разі якщо приватний виконавець протягом року з дня застосування до нього дисциплінарного стягнення не вчинив нового дисциплінарного проступку, він вважається таким, що не притягувався до дисциплінарної відповідальності.
Рішення про застосування до приватного виконавця дисциплінарного стягнення, введене в дію наказом Міністерства юстиції України, може бути оскаржено до суду.
Пункт 6-1 Розділ IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закон №1403-VIII визначає, що під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану»:
1) зупиняються до припинення або скасування воєнного стану в Україні встановлені частиною першою статті 40 цього Закону строки розгляду Дисциплінарною комісією подань про притягнення приватного виконавця до дисциплінарної відповідальності та прийняття рішення про застосування до приватного виконавця дисциплінарного стягнення;
3) планові та позапланові перевірки діяльності приватних виконавців не проводяться, крім передбачених підпунктом 9 цього пункту перевірок приватних виконавців, стосовно яких є сумніви щодо факту здійснення ними своєї діяльності в офісі приватного виконавця. У разі якщо на день введення воєнного стану позапланова перевірка діяльності приватного виконавця не була проведена, така перевірка проводиться в порядку, встановленому Міністерством юстиції України, після припинення або скасування воєнного стану за письмовим зверненням учасника виконавчого провадження щодо рішень, дій або бездіяльності приватного виконавця;
4) діяльність приватного виконавця може бути зупинена строком на один місяць на підставі наказу Міністерства юстиції України за поданням керівника структурного підрозділу Міністерства юстиції України, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері примусового виконання рішень, погодженим не менше ніж п`ятьма членами Дисциплінарної комісії, у разі виявлення ознак грубого порушення (мотивоване обґрунтування грубості порушення визначається у тексті наказу) приватним виконавцем вимог законодавства щодо примусового виконання рішень під час виконання ним професійних обов`язків. Протягом п`яти робочих днів з дня закінчення зазначеного строку чи дня припинення або скасування воєнного стану Міністерство юстиції України видає наказ про поновлення діяльності приватного виконавця.
Наказ Міністерства юстиції України про зупинення діяльності приватного виконавця може бути оскаржено до суду.
Наказом Міністерства юстиції України від 22.10.2018 №3284/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 22.10.2018 за №1195/32647, затверджено Порядок проведення перевірок діяльності органів державної виконавчої служби, приватних виконавців (далі - Порядок №3284/5).
Згідно з п. 2 розділу І Порядку №3284/5 організація та проведення перевірок покладаються на структурний підрозділ Міністерства юстиції України, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері організації примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб) (далі - структурний підрозділ Міністерства).
Розділом V Порядку №3284/5 передбачені такі особливості здійснення Міністерством юстиції України контролю за діяльністю приватних виконавців у період дії воєнного стану:
1. У період дії воєнного стану структурний підрозділ Міністерства здійснює перевірку дотримання приватним виконавцем вимог законодавства щодо примусового виконання рішень під час виконання ним професійних обов`язків на підставі відомостей автоматизованої системи виконавчого провадження.
За результатом перевірки відомостей в автоматизованій системі виконавчого провадження структурний підрозділ Міністерства формує інформаційну довідку відповідно до пункту 3 розділу VII Положення про автоматизовану систему виконавчого провадження, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 05 серпня 2016 року №2432/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 12 серпня 2016 року за №1126/29256.
У разі необхідності одержання від приватного виконавця інформації або пояснень щодо примусового виконання рішень під час виконання ним професійних обов`язків, або копій відповідних документів структурний підрозділ Міністерства може надіслати приватному виконавцю відповідний обґрунтований запит. Запит надсилається на адресу електронної пошти приватного виконавця, зазначену в Єдиному реєстрі приватних виконавців України. Запитувану інформацію або копії документів приватний виконавець має надати структурному підрозділу Міністерства не пізніше п`яти робочих днів з дня надсилання запиту.
2. У разі виявлення ознак грубого порушення приватним виконавцем вимог законодавства щодо примусового виконання рішень структурний підрозділ Міністерства готує подання про зупинення діяльності приватного виконавця строком на один місяць на підставі підпункту 4 пункту 6-1 розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», яке підписує керівник структурного підрозділу Міністерства.
У поданні обов`язково мають бути зазначені обставини, установлені структурним підрозділом Міністерства, з посиланням на джерела інформації (відомості автоматизованої системи виконавчого провадження, звернення учасника виконавчого провадження або іншої особи, інформація отримана від приватного виконавця тощо), зміст виявлених порушень з посиланням на відповідні норми нормативно-правових актів.
Подання про зупинення діяльності приватного виконавця не пізніше наступного робочого дня з дня його підписання надсилається на електронні адреси всіх членів Дисциплінарної комісії приватних виконавців для погодження та приватному виконавцю, відносно якого воно складено, на зазначену в Єдиному реєстрі приватних виконавців України електронну адресу, до відома.
У разі погодження подання про зупинення діяльності приватного виконавця не менше ніж п`ятьма членами Дисциплінарної комісії приватних виконавців структурний підрозділ Міністерства готує проєкт наказу про зупинення діяльності приватного виконавця на підставі підпункту 4 пункту 6-1 розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» з мотивованим обґрунтуванням грубості порушення та зазначенням відомостей, визначених абзацом шостим частини першої статті 71, частиною другою статті 72 Закону України «Про адміністративну процедуру».
Наказ про зупинення діяльності приватного виконавця не пізніше наступного робочого дня з дня його видання надсилається приватному виконавцю, діяльність якого зупинена, адміністратору автоматизованої системи виконавчого провадження, організатору електронних аукціонів, аукціонів за фіксованою ціною, операторам електронних майданчиків, підключених до електронної торгової системи, в якій здійснюються земельні торги, а також до державних банків, у яких відкриті рахунки для обліку депозитних сум і зарахування стягнутих з боржників коштів у національній та іноземній валютах та їх виплати стягувачам, зарахування коштів виконавчого провадження.
Відомості про зупинення діяльності приватного виконавця вносяться до Єдиного реєстру приватних виконавців України.
Відповідно до Положення про Міністерство юстиції України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №228 від 02.07.2014, Мін`юст є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну правову політику, державну політику з питань, зокрема, у сфері організації примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб).
Згідно з підпунктом 83-25 пункту 4 цього Положення Мін`юст відповідно до покладених на нього завдань здійснює відповідно до закону державне регулювання діяльності приватного виконавця.
Наказом Міністерства юстиції України від 27.11.2017 №3791/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 28.11.2017 за №1442/31310, затверджене Положення про Дисциплінарну комісію приватних виконавців, пунктом 19 якого передбачено, що члени Дисциплінарної комісії мають право: вивчати матеріали, подані на розгляд Дисциплінарної комісії; заявляти клопотання, висловлювати власну думку з питань, що розглядаються; брати участь у прийнятті рішення шляхом голосування; висловлювати окрему думку, оформлену в письмовому вигляді; у період дії воєнного стану погоджувати подання, передбачене підпунктом 4 пункту 6-1 розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Член Дисциплінарної комісії приватних виконавців протягом трьох робочих днів з дня отримання подання, передбаченого підпунктом 4 пункту 6-1 розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», має надіслати до структурного підрозділу Міністерства юстиції України, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері примусового виконання рішень (далі - структурний підрозділ Міністерства) його скановану копію з проставленою відміткою про його погодження/непогодження або зробити таку відмітку особисто на примірнику подання, яке знаходиться в структурному підрозділі Міністерства.
Верховний Суд у постанові від 08.04.2025 у справі №380/12053/23 у подібних правовідносинах сформував правовий висновок щодо застосування положень підпункту 4 пункту 6-1 розділу ІV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1403-VIII, у взаємозв`язку із пунктами 1, 2 розділу V Порядку №3284/5. 
Так, Верховний Суд вказав, що під час дії воєнного стану на території України, незважаючи на те, що законодавець не передбачив проведення планових та позапланових перевірок діяльності приватних виконавців, однак це не вказує на заборону здійснення Міністерством, як головним очільником діяльності приватних виконавців, здійснення заходів контролю, перевірки дотримання приватним виконавцем вимог законодавства щодо примусового виконання рішень під час виконання ним професійних обов`язків на підставі відомостей автоматизованої системи виконавчого провадження, шляхом проведення моніторингу відомостей з автоматизованої системи виконавчого провадження. У разі виявлення ознак вчинення приватним виконавцем грубого порушення вимог законодавства щодо примусового виконання рішень, Міністерство може застосувати стягнення у вигляді зупинення його діяльності на один місяць. При цьому, визначення ознак грубого порушення законодавства приватним виконавцем, є дискреційним повноваженням членів Дисциплінарної комісії та Міністерства.
Так, на розгляді в Міністерстві юстиції України перебувала скарга адвоката Ганусяка О.І., в інтересах ОСОБА_2 та доповнення до неї, у яких повідомлялося, що приватний виконавець виконавчого округу Львівської області Білецький І.М. звернув стягнення на належні боржнику земельні ділянки, які перебувають в іпотеці.
Проаналізувавши зміст апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу додаткових пояснень та заперечень, фактично доводи сторін стосуються таких основних груп аргументів, яким слід надати оцінку в межах спірних правовідносин: щодо припинення іпотеки; щодо кваліфікації платежу 140000,00 грн за платіжною інструкцією №152202 від 10.06.2025; щодо визначення розміру основної винагороди 29000,00 грн.
Щодо припинення іпотеки, то апеляційний суд зазначає, що відповідно до приписів п. 1 ч. 1 ст. 18 Закону №1404-VIII виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим законом.
Порядок звернення на стягнення на заставне майно визначений у ст. 51 Закону №1404-VIII.
Для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернено у разі, якщо: 1) право застави виникло після ухвалення судом рішення про стягнення з боржника коштів; 2) вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю; 3) наявна письмова згода заставодержателя.
У разі якщо коштів, що надійшли від реалізації заставленого майна, недостатньо для задоволення вимог стягувача - заставодержателя за виконавчим документом, на підставі якого звернено стягнення на заставлене майно, виконавче провадження підлягає закінченню на підставі пункту 15 частини першої статті 39 цього Закону.
Про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, виконавець повідомляє заставодержателю не пізніше наступного дня після накладення арешту на майно або коли йому стало відомо, що арештоване майно боржника перебуває в заставі.
Реалізація заставленого майна здійснюється в порядку, встановленому цим Законом.
За рахунок коштів, що надійшли від реалізації заставленого майна, здійснюються відрахування, передбачені пунктами 1 і 2 частини першої статті 45 цього Закону, після чого кошти перераховуються заставодержателю та стягується виконавчий збір. Якщо заставодержатель не є стягувачем у виконавчому провадженні, йому виплачуються кошти після належного підтвердження права на заставлене майно. У разі задоволення в повному обсязі вимог заставодержателя залишок коштів використовується для задоволення вимог інших стягувачів у порядку, встановленому цим Законом.
Спори, що виникають під час виконавчого провадження щодо звернення стягнення на заставлене майно, вирішуються судом.
Примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку».
Іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном (неподільним об`єктом незавершеного будівництва, майбутнім об`єктом нерухомості), що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами такого боржника у порядку, встановленому цим Законом (абз. 4 ст. 1 Закону України «Про іпотеку»).
Стаття 3 Закону України передбачає, що іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом.
Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.
Відповідно до ст. 4 Закону України «Про іпотеку» обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації відповідно до закону. Державна реєстрація застави повітряних та морських суден, суден внутрішнього плавання, космічних об`єктів проводиться у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Іпотекодержатель зобов`язаний звернутися до державного реєстратора із заявою про державну реєстрацію припинення іпотеки не пізніше 14 днів з дня повного погашення боргу за основним зобов`язанням, забезпеченим іпотекою.
Статтею 45 Закону №1404-VIII визначено порядок здійснення розподілу стягнутих з боржника грошових сум, а ст. 46 цього ж Закону черговість задоволення вимог стягувачів у разі недостатності стягнутої суми для задоволення вимог стягувачів
Як встановлено судом першої інстанції, за відомостями веб-сайту Prozorro.продажі встановлено, що 21.04.2025 відбулися земельні торги з продажу земельних ділянок. 
25.06.2025 приватним виконавцем видані акти про проведені електронні торги.
30.05.2025 в Державному реєстрі прав припинено іпотеку земельних ділянок 4610137500:05:006:0124, 4610137500:05:006:0126, 4610137500:05:006:0120, 4610137500:05:006:0122, 4610137500:05:006:0123, 4610137500:05:006:0127, 4610137500:05:006:0121, 4610137500:05:006:0125, 4610137500:05:006:0128, 4610137500:05:006:0022.
За рахунок коштів, які надійшли від реалізації вказаних земельних ділянок задоволені вимоги стягувачів, які не є іпотекодержателями.
В обґрунтування правомірності відповідних дій, апелянт покликався на приписи ст.ст. 598, 5988 Цивільного кодексу України та ст. 17 Закону України «Про іпотеку» та вказав, що іпотека припиняється у разі припинення основного зобов`язання, зокрема, на підставі виконання. При цьому законодавство не вимагає від іпотекодавця будь-яких дій, пов`язаних із припиненням іпотеки, оскільки за відсутності іншої обґрунтованої заборгованості іпотека припиняється за фактом виконання основного зобов`язання. Акцентує увагу на тому, що основне зобов`язання перед ТОВ «Перший інвестиційний клуб» повністю виконане «Мемкомерц» ще 27.05.2021, а тому з цього моменту іпотека припинилася повністю. Вважає, що запис у реєстрі є суто технічний і не відновлює вже припинену іпотеку, а те що іпотекодавець не вчинив дій, пов`язаних із вилученням запису про іпотеку не змінює факту того, що іпотека припиняється за наслідком виконання основного зобов`язання.
У контексті викладеного, слід зауважити, що акцесорний характер іпотеки сторонами не заперечується, однак трактування відповідного факту на власний розсуд, за наявності відповідного запису у Реєстрі та відсутності відповідного запису про її припинення, є таким, що не узгоджується з приписами Закону №1404-VIII.
Поки в Державному реєстрі наявний чинний запис про заставу (іпотеку) і немає офіційного запису про її скасування, іпотека вважається дійсною для всіх третіх осіб та державних органів.
Виконавець діє виключно на підставі офіційних даних Реєстру. Він не має права зважати на заяви щодо її припинення до фактичного внесення запису про її припинення. Якщо в Реєстрі майно під іпотекою - виконавець зобов`язаний зважати на права іпотекодержателя відповідно до процедур Закону №1404-VIII. 
Апелянт, стверджуючи про те, що суд першої інстанції взагалі не встановив момент припинення іпотеки у ситуації, щодо якої виникли спірні правовідносини, фактично просить встановити юридичний факт, що не входить до компетенції ні адміністративного суду, ні виконавця.
Судом першої інстанції достеменно встановлено, що згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, сформованою приватним виконавцем 11 березня 2025 року, земельна ділянка 5, земельна ділянка 6, земельна ділянка 7, земельна ділянка 8, земельна ділянка 9, земельна ділянка 10, земельна ділянка 11, земельна ділянка 12, земельна ділянка 13, земельна ділянка 14 перебували в іпотеці на підставі іпотечного договору від 18 серпня 2008 року №2039, посвідченого приватним нотаріусом Скречко М.М. (іпотекодержатель АБ «Банк «Київська Русь», код згідно з ЄДРПОУ 24214088).
За таких обставин, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, що на момент оприлюднення оголошення про торги та розподілу коштів (квітень-червень 2025 року), в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно містилися відомості про чинну іпотеку, а приватний виконавець не має дискреційних повноважень самостійно вирішувати питання про «фактичне припинення» іпотеки на підставі листів арбітражних керуючих чи власних висновків, ігноруючи дані Реєстру. Розподіл коштів між іншими стягувачами за наявності запису про іпотеку є прямим порушенням пріоритетності прав кредиторів.
Апеляційний суд наголошує, що припинення іпотеки має бути належним чином підтверджене, а оцінка виконавцем відповідних фактів свідчить про вихід за межі його повноважень.
З коштів, які надійшли від реалізації майна боржника у зведеному виконавчому провадженні №64636560 вимоги стягувача (ТОВ «Перший інвестиційний клуб») у виконавчому провадженні №64624955 в порушення вимог частини 2 статті 46 Закон №1404-VIII приватним виконавцем задоволені не були.
За таких обставин, вірним є висновок суду першої інстанції, що приватним виконавцем Білецьким І.М. порушено вимоги ч. 5 ст. 51, п. 1 ч. 1 ст. 46 Закону №1404-VIII, оскільки задоволені вимоги стягувачів, які не є іпотекодержателями.
Апеляційний суд також погоджується з доводами відповідача про те. що наведена апелянтом судова практика Верховного Суду стосується матеріально-правового моменту припинення іпотеки, однак не стосується порядку дій виконавця у межах виконавчого провадження.
Щодо перерахування виконавцем коштів ФОП ОСОБА_3 відповідно до платіжної інструкції №152202 від 10.06.2025 у сумі 140000,00 грн, то суд першої інстанції встановив, що в призначенні платежу зазначено: «Сплата згідно договору 03/02/2025 за публікацію лоту в межах ВП 64636560».
Апелянт стверджує, що суд першої інстанції помилково кваліфікував перерахування вказаних коштів як витрати виконавчого провадження, для яких обов`язкова постанова за ч. 4 ст. 42 Закону №1404-VIII. Фінансування підготовки лотів до проведення земельних торгів забезпечує організатор земельних торгів, а виконавчому провадженні це державний або приватний виконавець, 
Оскільки витрати на підготовку лоту (в т.ч. публікацію) – окремий платіж переможця торгів, а не витрати виконавчого провадження в розумінні ст. 42 Закону №1404-VIII, такі не стягуються з боржника та не авансуються за рахунок стягнутих коштів і не вимагають постанови про їх стягнення. Приватний організатор тільки забезпечує підготовку та перерахунок коштів ФОП ОСОБА_3 за договором, укладеним саме для цієї мети. Такий платіж не впливає на розподіл стягнутої суми між стягувачем і боржником.
Згідно з частиною другою статті 135 Земельного Кодексу України земельні торги проводяться у формі електронного аукціону в режимі реального часу в мережі Інтернет, за результатами проведення якого укладається договір купівлі-продажу, оренди, суперфіцію, емфітевзису земельної ділянки з переможцем земельних торгів, який запропонував найвищу ціну за земельну ділянку, що продається, або найвищу ціну за придбання прав емфітевзису, суперфіцію, або найвищий розмір орендної плати, зафіксовані під час проведення земельних торгів (далі цінова пропозиція).
Земельні торги проводяться в електронній торговій системі, що перебуває у державній власності.
Статтею другою статті 137 Земельного кодексу України документація щодо кожного лота розміщується організатором земельних торгів в електронній торговій системі як окремий електронний документ, підписаний організатором або його представником та складений за формою, встановленою Кабінетом Міністрів України.
Документація щодо кожного лота після визнання торгів такими, що відбулися, передається організатором земельних торгів переможцю торгів.
Таким чином, оголошення про проведення земельних торгів публікується в електронній торговій системі приватним виконавцем, який є організатором земельних торгів, через особистий кабінет.
Частиною 2 ст. 42 Закону №1404-VIIІ передбачено, що витрати органів державної виконавчої служби та приватного виконавця, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження.
Кошти виконавчого провадження складаються з: 1) виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця; 2) авансового внеску стягувача; 3) стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження (частина перша статті 42 Закону №1404-VIIІ).
Як визначено пунктом 2 розділу VI Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 №512/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 29.09.2016 №2832/5) та зареєстрована в Міністерстві юстиції України від 02.04.2012 за №489/20802 (далі - Інструкція №512/5) витрати виконавчого провадження складаються з мінімальних та додаткових витрат виконавчого провадження.
Виконавець виносить постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження (крім виконавчих проваджень щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини) та надсилає її сторонам виконавчого провадження не пізніше наступного робочого дня після її винесення.
Мінімальні витрати виконавчого провадження складаються з плати за користування автоматизованою системою виконавчого провадження та витрат, пов`язаних з винесенням постанов про: відкриття виконавчого провадження; стягнення виконавчого збору (крім випадків, коли виконавчий збір не стягується); стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім випадків, коли основна винагорода не стягується); стягнення витрат виконавчого провадження; закінчення виконавчого провадження (повернення виконавчого документа стягувачу).
Витрати, пов`язані з винесенням постанов, включають такі види витрат виконавчого провадження: виготовлення постанов та супровідних листів до них (папір, копіювання (друк) документів, канцтовари); пересилання постанов (конверти, знаки поштової оплати (марки) або послуги маркувальної машини (послуги поштового зв`язку)).
До додаткових витрат виконавчого провадження належать витрати виконавчого провадження, які не визначені цим пунктом як мінімальні витрати виконавчого провадження.
Якщо під час примусового виконання рішення органом державної виконавчої служби (приватним виконавцем) було здійснено додаткові витрати виконавчого провадження, виконавець на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами Закону виносить постанову про визначення розміру додаткових витрат виконавчого провадження (крім виконавчих проваджень щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини), в якій зазначає розміри та види додаткових витрат виконавчого провадження, що здійснені у відповідному виконавчому провадженні.
Однак, з письмових доказів, що долучені до матеріалів справи не встановлено винесення будь-яких постанов про додаткові витрати виконавчого провадження, здійснені під час проведення виконавчих дій (стягнення коштів за публікацію лоту у розмірі 140000,00 грн).
Своєю чергою, непідтвердження приватним виконавцем використання сум коштів під час проведення виконавчих дій у виконавчому провадженні є порушенням вимог законодавства п. 2 розділу VI Інструкції.
Така позиція суду узгоджується з висновками викладеними Верховним Судом у постанові від 29.02.2024 у справі №320/1771/19.
Доцільно також зауважити, що у контексті спірних правовідносин, обґрунтованими є доводи Міністерства юстиції України про те, що у даному випадку відповідні кошти перераховував саме виконавець, а не безпосередній переможець торгів.
За таких обставин, має місце порушення частини п`ятої статті 47 Закону №1404-VIII, що має ознаки грубого порушення приватним виконавцем вимог законодавства з примусового виконання рішень та констатовано Дисциплінарною комісією.
Щодо визначення розміру основної винагороди, то апелянт стверджує, що суд першої інстанції помилково зарахував додаткові 29000,00 грн як перевищення 10%. Фактично стягнуто на користь стягувача 12146357,60 грн + інші суми. Винагорода становила 10% від фактично стягнутої суми, розрахунок здійснено вірно, а суд першої інстанції проігнорував платіжні інструкції та банківські документи. Платіжною інструкцією від 22.10.2025 перераховано 394,74 грн як витрати виконавчого провадження №75878312 та помилково керувався інформацією з Автоматизованої системи виконавчого провадження (далі - АСВП), яка має виключно обліковий характер.
Частиною 1 ст. 31 Закону №1403-VIII передбачено, що за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю сплачується винагорода.
Відповідно до частин першої-третьої статті 31 Закону №1403-VIII винагорода приватного виконавця складається з основної та додаткової.
Основна винагорода приватного виконавця залежно від виконавчих дій, що підлягають вчиненню у виконавчому провадженні, встановлюється у вигляді: 1) фіксованої суми - у разі виконання рішення немайнового характеру; 2) відсотка суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.
Розмір основної винагороди приватного виконавця встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Частиною 4 ст. 31 Закону №1403-VIII встановлено, що основна винагорода приватного виконавця, що встановлюється у відсотках, стягується з боржника разом із сумою, що підлягає стягненню за виконавчим документом (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).
Частиною 5 ст. 31 Закону №1403-VIII закріплено, що якщо суму, передбачену в частині четвертій цієї статті, стягнуто частково, сума основної винагороди приватного виконавця, визначена як відсоток суми стягнення, виплачується пропорційно до фактично стягнутої суми (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).
На виконання ч. 3 ст. 31 Закону №1403-VIII постановою Кабінету Міністрів України від 08 вересня 2016 року №643 затверджено Порядок виплати винагород державним виконавцям та їх розміри і розмір основної винагороди приватного виконавця (далі - Порядок №643).
За приписами п. 12 Порядку №643 розмір основної винагороди приватного виконавця становить 10 відсотків суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.
Частиною 7 ст. 31 Закону №1403-VIII передбачено обов`язок приватного виконавця виносити одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення основної винагороди, у якій має бути наведено розрахунок та зазначено порядок стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).
Відповідна позиція викладена Верховним Судом у постанові від 26 травня 2022 року у справі №420/6845/18.
Разом з тим слід ураховувати, що сума основної винагороди, визначена приватним виконавцем у постанові про її стягнення, яка винесена одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження, не є винагородою, яка гарантовано має бути стягнута за наслідками фактичного виконання виконавчого провадження у випадках неповного виконання або ж невиконання відповідного виконавчого документа.
Наведена правова позиція відображена у постанові Верховного Суду від 21 січня 2021 року у справі №160/5321/20.
Апеляційним судом досліджено Інформаційну довідку з автоматизованої системи виконавчого провадження №77851357 та згідно з такою встановлено, що під номером 8 розділу «Платіжні інструкції» міститься запис про внесення до АСВП відомостей про платіжну інструкцію №158770 від 22.10.2025 в сумі 29000 з призначенням платежу основна винагорода приватного виконавця 2004810130; ВД №463/3825/16-ц від 07.09.2017, Лавейкін МІ, ВП 377851357; основна винагорода приватного виконавця.
Внесення операції, як і інших, здійснив ОСОБА_9 (приватний виконавець Білецький І.М. помічник).
Своєю чергою відомостей про платіжну інструкцію №158770 на суму 394,74 грн витрати виконавчого провадження така інформація не містить.
Вказану платіжну інструкцію долучено до матеріалів справи (Т.2, а.с.199), однак з`ясовано, що така стосується виконавчого провадження №75878312 та згідно з АСВП боржник ОСОБА_10 , стягувач Департамент міської мобільності та вуличної інфраструктури ЛМР, що не має жодного відношення до ВП №77851357.
За таких обставин, приватним виконавцем Білецьким І.М. на користь стягувача перераховано кошти в загальній сумі 12 146 357,00 грн, а основну винагороду стягнуто в сумі 1 243 635,76 грн. 
Відтак, приватним виконавцем Білецьким І.М. порушено вимоги ч. 5 та 22 ст. 31 Закону №1403-VIII, оскільки останній у виконавчому провадженні №77851357 стягнув основну винагороду приватного виконавця в загальній сумі 1 243 635,76 грн (з урахуванням 29 000 грн, перерахованих платіжною інструкцією від 22.10.2025 №158770, незважаючи на те, що фактично на користь стягувача перераховані кошти в загальній сумі 1 214 6357,60 грн.
Щодо доводів про те, що відомості АСВП не є належними доказами у справі, то апеляційний суд зазначає, що відповідно до положень частин першої, другої статті 8 Закону України «Про виконавче провадження» реєстрація виконавчих документів, документів виконавчого провадження, фіксування виконавчих дій здійснюється в автоматизованій системі виконавчого провадження, порядок функціонування якої визначається Міністерством юстиції України.
Автоматизованою системою виконавчого провадження забезпечується надання сторонам виконавчого провадження інформації про виконавче провадження; виготовлення документів виконавчого провадження; централізоване зберігання документів виконавчого провадження; реєстрація вхідної і вихідної кореспонденції та етапів її проходження тощо.
Положенням про автоматизовану систему виконавчого провадження, затверджену наказом Міністерства юстиції України від 05.08.2016 №2432/5 передбачено, що АСВП - інформаційно-комунікаційна система, що забезпечує збирання, зберігання, облік, пошук, узагальнення, надання відомостей про виконавче провадження, формування Єдиного реєстру боржників та захист від несанкціонованого доступу.
Згідно з пунктом 3 розділу І Положення реєстраторами системи між інших є відповідальні особи органу державної виконавчої служби; державні виконавці органів державної виконавчої служби; приватні виконавці; помічники приватних виконавців; відповідальні особи приватних виконавців; керівники органів державної виконавчої служби та їх заступники.
Відповідно до пункту 2 розділу IV Положення встановлено, що виконавцем до системи обов`язково вносяться відомості про проведення всіх виконавчих дій та прийняття процесуальних рішень, а також відомості про всі документи, отримані на запит виконавця, заяви сторін виконавчого провадження, відповіді на них та їх скановані копії.
Згідно з пунктом 3 розділу ІV Положення відомості про проведення виконавчих дій вносяться до системи одночасно з виготовленням документа, на підставі якого вчиняється виконавча дія, або одночасно з виготовленням документа, яким оформлюється проведення виконавчої дії.
Відповідно до пункту 4 розділу ІV Положення постанови виконавця, а також інші документи виконавчого провадження виготовляються за допомогою АСВП. Виготовлення постанов та інших документів виконавчого провадження не в автоматизованій системі виконавчого провадження забороняється.
Згідно з пунктами 1, 2 розділу VІ Положення Міністерство юстиції України забезпечує вільний та безоплатний доступ до інформації системи у мережі Інтернет на своєму офіційному вебсайті з можливістю перегляду, пошуку, копіювання та роздрукування інформації (на основі поширених вебоглядачів та редакторів) без обмежень та цілодобово у формі відкритих даних.
З метою забезпечення доступу до інформації системи сторонам виконавчого провадження у постанові про відкриття виконавчого провадження роз`яснюється таке право, вказуються адреса відповідного вебсайту в мережі Інтернет, а також ідентифікатор для доступу до інформації про виконавче провадження та порядок його використання. Система забезпечує можливість формування сторонами виконавчого провадження узагальненої інформації про рішення (виконавчі дії), прийняті (вчинені) виконавцем, із зазначенням дати їх прийняття (вчинення) та з можливістю роздрукування такої інформації.
Отже, виконавцем вносяться відомості про вчинення всіх виконавчих дій у виконавчому провадженні до АСВП, доступ до якої є відкритим у мережі Інтернет з урахуванням наявного у сторони виконавчого провадження ідентифікатора для доступу до інформації про виконавче провадження.
Оскільки за приписами Закону України «Про виконавче провадження» та Положення АСВП забезпечується централізоване зберігання документів виконавчого провадження, а також надання сторонам виконавчого провадження інформації про виконавче провадження та виготовлення документів виконавчого провадження, вказане дає підстави для висновку, що інформація, внесена до АСВП виконавцем у межах конкретного виконавчого провадження щодо проведених дій на примусове виконання виконавчого документа, є офіційною та може бути використана в спорі стороною, яка є учасником виконавчого провадження, з посиланням на наявні в АСВП дані, в процесі оскарження нею дій чи бездіяльності державного виконавця з приводу вжиття/невжиття виконавцем ефективних, своєчасних і в повному обсязі заходів щодо примусового виконання виконавчого документа, виданого на виконання рішення компетентного органу.
Апеляційний суд також зауважує, що беручи до уваги вчинені позивачем дії, що стали підставою для висновків про допущенні порушення, такі свідчать про недотримання позивачем принципу та засад законності, передбачених неведеними вище нормами, що у свою чергу свідчить про грубе порушення приватним виконавцем законодавства з примусового виконання рішень.
Критерії грубого порушення законодавства у сфері примусового виконання рішень на законодавчому рівні не визначені, тому питання оцінки грубості допущених порушень належить до дискреційних повноважень членів Дисциплінарної комісії та Міністерства юстиції України, про що неодноразово зазначав Верховний Суд.
Частиною першою, пунктом 2 частини третьої, частинами четвертою, сьомою статті 34 Закону №1403-VIII визначено, що контроль за діяльністю приватного виконавця здійснюється Міністерством юстиції України шляхом проведення планових і позапланових перевірок у порядку, встановленому Міністерством юстиції України.
Відповідно до пункту 1 Положення про Міністерство юстиції України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02 липня 2014 року №228, саме Мін`юст є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну правову політику, державну політику з питань, зокрема, у сфері організації примусового виконання рішень судів та інших органів.
Підпунктом 83-25 пункту 4 вказаного Положення визначено, що Мін`юст відповідно до покладених на нього завдань здійснює відповідно до закону державне регулювання діяльності приватного виконавця.
Отже, на Мін`юст покладено превентивну функцію, зокрема щодо організації і контролю відповідно до законодавства державного регулювання діяльності приватних виконавців та у разі необхідності притягнення їх до відповідальності.
Доводи позивача про відсутність негативних наслідків для сторін виконавчого провадження жодним чином не нівелюють його обов`язку, як приватного виконавця, діяти в межах повноважень, на підставі та у спосіб, визначений Конституцією та законами України.
А тому, навіть у випадку відсутності негативних наслідків для сторін виконавчого провадження, вчинені приватним виконавцем дії поза межами наданих йому повноважень слід кваліфікувати як незаконні, що у свою чергу має наслідком застосування до такого приватного виконавця засобів впливу.
Вказані у скарзі обставини знайшли своє підтвердження під час її перевірки та відповідно і порушення приватним виконавцем вимог Законів №1404-VІІІ та №1403-VIII, а подання про зупинення діяльності приватного виконавця Білецького строком на 1 місяць погоджене п`ятьма члена дисциплінарної комісії та підставно кваліфіковано як грубе порушення вимог законодавства щодо примусового виконання рішень під час виконання професійних обов`язків, що у період воєнного стану є підставою для застосування до приватного виконавця стягнення у вигляді зупинення його діяльності строком на 1 місяць відповідно до підпункту 4 п. 6-1 розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1403-VIII.
Процедурних порушень розгляду спірного питання в ході апеляційного розгляду не встановлено.
На підставі викладеного, колегія суддів підтримує висновки суду першої інстанції, що оскаржувані подання та наказ прийняті відповідачами на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та Законами України, з урахуванням всіх обставин, що мають значення для їх прийняття, з огляду на що є правомірними та скасуванню не підлягають.
Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.
Враховуючи наведене вище, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
Крім того, колегія суддів зазначає, що інші зазначені позивачем в апеляційній скарзі обставини, крім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував норми матеріального та процесуального права.
Відповідно до приписів ст. 139 КАС України судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись ст.ст. 139, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний суд,-
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Приватного виконавця Білецького Ігоря Мироновича залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 20 березня 2026 року у справі №380/25165/25 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	О. П. Мандзій 	
судді	 	Л. Я. Гудим 	
 	 	В. Я. Качмар