Справа № 635/6790/24 
Провадження № 2/635/596/2026

ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2026 року сел. Покотилівка

Харківський районний суд Харківської області у складі:
Головуючого судді – Бондаренка І.Е.,
секретаря судового засідання Козлюк Е.І.
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження із повідомлення (викликом) сторін цивільну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором споживчого кредиту,
В С Т А Н О В И В :
I. ПРОЦЕДУРА.
ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (далі – ТОВ «ФК «ЄАПБ», позивач) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 (далі – ОСОБА_1 , відповідач) про стягнення заборгованості за кредитним договором № 292015, укладеним, на думку позивача, 14 лютого 2022 року між відповідачем та ТОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ». Ціна позову – 11 077,30 грн., судовий збір – 3 028,00 грн. 
Позивач зазначає, що право вимоги за вказаним кредитним договором було відступлено йому за договором факторингу № 08012024 від 08.01.2024, укладеним між ТОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ» та ТОВ «ФК «ЄАПБ», із включенням вимог до відповідача до Реєстру боржників. 
Ухвалою суду відкрито провадження у справі та призначено її розгляд у порядку спрощеного позовного провадження із викликом сторін, відповідно до статей 19, 274, 277, 279 ЦПК України. Сторонам роз`яснено право подати відзив, відповідь на відзив, пояснення та докази у визначені ухвалою строки.
Копію ухвали про відкриття провадження та копію позову з додатками було надіслано відповідачу за адресою реєстрації, що підтверджується матеріалами справи, однак поштові відправлення повернулися до суду. При цьому суд вважає вжитими всі залежні від нього заходи щодо належного повідомлення відповідача про розгляд справи.
Відповідач у призначене судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялася судом у встановленому законом порядку за зареєстрованим місцем проживання. Причин неявки суду не повідомила, заяви про відкладення розгляду справи або про розгляд справи за її участю не подала.
Суд враховує, що через канцелярію суду від ОСОБА_1 надійшов письмовий документ, у якому вона виклала свої пояснення щодо обставин отримання кредиту, нарахування процентів та здійснення платежу. Разом з тим цей документ не є відзивом у процесуальному значенні статті 178 ЦПК України, оскільки не оформлений як відзив на позовну заяву, не містить усіх обов`язкових реквізитів заяви по суті справи, не супроводжувався доказами його одночасного надіслання позивачу разом із доданими матеріалами, а тому не створив для позивача процесуальної можливості подати відповідь на відзив. За змістом частин четвертої та п`ятої статті 178 ЦПК України копія відзиву і доданих до нього документів повинна бути надіслана іншим учасникам справи одночасно з поданням відзиву до суду, а до відзиву мають додаватися документи, що підтверджують таке надіслання.
За таких обставин суд розцінює поданий відповідачем документ не як відзив, а як письмові пояснення, які можуть бути враховані судом у межах оцінки наявних у справі матеріалів, але не усувають передбаченої пунктом 3 частини першої статті 280 ЦПК України умови заочного розгляду справи – неподання відповідачем відзиву. ЦПК України прямо визначає, що заочне рішення може бути ухвалене за одночасної наявності таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; не з`явився без поважних причин або без повідомлення причин; не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Позивач не заперечував проти заочного розгляду справи. Враховуючи належне повідомлення відповідача, її неявку без повідомлення причин, неподання відзиву у процесуальній формі та відсутність заперечень позивача, суд відповідно до статей 280, 281 ЦПК України проводить заочний розгляд справи та ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. За частиною восьмою статті 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Враховуючи викладене, суд розглядає справу за наявними в ній письмовими доказами, керуючись статтями 12, 13, 81, 274, 279 ЦПК України.
II. ФАКТИ.
Договір споживчого кредиту:
Із позовної заяви та доданих до неї документів убачається, що 14 лютого 2022 року між ТОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ» (ідентифікаційний код 43979069, фінансова установа, що надає споживчі кредити у дистанційний спосіб) та ОСОБА_1 було укладено договір про надання споживчого кредиту № 292015. 
За умовами договору, викладеними у поданій копії, Споживач (відповідач) отримує від Товариства кредит у сумі 6 500,00 гривень строком 30 днів, із фіксованою стандартною процентною ставкою 1,90 % на день (з можливим застосуванням зниженої ставки 0,01 % на день за умов участі у програмі лояльності та своєчасного виконання зобов`язань), без застави, для задоволення особистих (споживчих) потреб. 
Умовами договору передбачено укладення договору та всієї кредитної документації в електронній формі через інформаційно-телекомунікаційну систему Товариства (веб-сайт та мобільний додаток), з ідентифікацією клієнта при вході в особистий кабінет та підписанням договору електронним підписом одноразовим ідентифікатором (OTP-кодом), який надсилається на мобільний телефон клієнта. 
До позовної заяви додано копію кредитного договору № 292015, «паспорт споживчого кредиту» (стандартний європейський інформаційний лист), витяг із правил (загальних умов) кредитування, розрахунок заборгованості, а також копію договору факторингу та витяг із Реєстру боржників. 
Разом з тим матеріали справи не містять технічних електронних доказів укладення договору (журналів подій інформаційної системи, логів надсилання та введення OTP-кодів, криптографічних відбитків (хешів) електронних документів, журналів демонстрації паспорта споживчого кредиту тощо).
Факторинг та перехід права вимоги:
Згідно з витягом із договору факторингу № 08012024 від 08.01.2024, укладеного між ТОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ» (клієнт) та ТОВ «ФК «ЄАПБ» (фактор), первісний кредитор відступив факторові, зокрема, право вимоги до відповідача за кредитним договором № 292015. 
У витягу з Реєстру боржників, доданому до позову, відповідач ОСОБА_1 ідентифікована за реєстраційним номером облікової картки платника податків, зазначений номер кредитного договору – НОМЕР_1 , дата укладення – 14.02.2022, а також сума заборгованості станом на дату факторингу: 11 077,30 грн., з яких 6 500,00 грн. – заборгованість за основною сумою боргу та 4 577,30 грн. – заборгованість за проценти. 
Позивач посилається також на акт приймання-передачі прав вимоги за договором факторингу та на документи, що підтверджують його статус фінансової установи (свідоцтва, розпорядження регулятора, статутні документи), які як такі не оспорюються відповідачем. 
Водночас відсутні докази фактичної оплати ТОВ «ФК «ЄАПБ» ціни відступлення (факторингової винагороди) первісному кредиторові, а також докази направлення відповідачеві письмового повідомлення про зміну кредитора (листи, SMS, електронні листи тощо).
Розрахунок заборгованості за позовом:
У позовній заяві позивач зазначає, що станом на день звернення до суду загальна сума боргу відповідача за кредитним договором № 292015 становить 11 077,30 грн., з яких 6 500,00 грн. – заборгованість за основним боргом, 4 577,30 грн. – заборгованість за процентами. Ці суми відображені у витягу з Реєстру боржників та в розрахунку заборгованості, доданому до позовної заяви. 
Поданий розрахунок виконано у вигляді таблиці, яка відтворює рух заборгованості за договором, однак не містить належної розбивки на періоди, ставки, суму тіла кредиту, суму процентів, неустойки тощо у формі, що дозволяла б суду перевірити арифметичну коректність та відповідність нарахувань умовам договору і закону. Документ не містить підпису відповідальної посадової особи та відбитка печатки фінансової установи, а також не засвідчений кваліфікованим електронним підписом. 
Пояснення відповідача та сплата 4 550 грн.
У письмових поясненнях ОСОБА_1 зазначила, що отримала онлайн-кредит від ТОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ» у січні-лютому 2022 року у сумі 6 500 грн, після початку повномасштабної агресії не мала змоги сплачувати кредит, внаслідок чого їй були нараховані значні проценти. У серпні 2023 року від фінансової компанії «Фактор» вона отримала пропозицію сплатити 4 500 грн. до 28 серпня 2023 року на рахунок «Фактора», після чого борг перед «Селфі-Кредит» буде вважатися погашеним. ОСОБА_1 стверджує, що сплатила 4 550 грн, після чого їй і у «ФК Фактор», і у «Селфі-Кредит» телефоном повідомили, що боргу немає. 
До матеріалів справи долучено квитанцію АТ «Ощадбанк» від 23.08.2023 року про внесення 4 550,00 грн готівкою на рахунок ТОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ» із зазначенням платника – ОСОБА_1 та відповідним призначенням платежу. 
Позивач у поданій позовній заяві та доданих до неї документах не врахував факт зазначеного платежу, не надав уточненого розрахунку заборгованості з урахуванням сплачених 4 550 грн, не заперечив достовірність та правову природу вказаної квитанції, не навів жодних доводів щодо того, як цей платіж вплинув на структуру боргу.
III. ПРАВО.
Відповідно до ч. 3 ст. 1054 ЦК України «особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом». У системному зв`язку зі ст. 6 та ч. 2 ст. 627 ЦК України це означає, що свобода договору у сфері споживчого кредитування обмежується імперативними приписами спеціального законодавства. Тому суд при вирішенні спору зобов`язаний застосовувати не лише загальні положення цивільного законодавства, а насамперед, з урахуванням пріоритету спеціальної норми над загальною, спеціальні норми Закону України «Про споживче кредитування», Закону України «Про електронну комерцію» та законодавства про захист прав споживачів, які визначають обов`язкові вимоги до змісту умов кредитування, порядку електронного укладення договору, інформування споживача та доведеності факту належного доведення таких умов до його відома до моменту укладення договору.
Суд кваліфікує спірні правовідносини як правовідносини у сфері споживчого кредитування, у яких предметом судової перевірки є не лише наявність грошової вимоги як такої, а весь ланцюг юридично значущих дій професійного кредитодавця: переддоговірне інформування споживача, оцінка його кредитоспроможності, доведення індивідуальних умов кредиту, належне оформлення приєднання, фактичне надання кредитних коштів, післяукладене інформування, настання прострочення та правильність і прозорість розрахунку заявленої до стягнення суми. Саме тому у таких спорах суд застосовує імперативні приписи спеціального законодавства з власної ініціативи, оскільки кредит у значенні грошової суми є лише результатом правовідносин, тоді як споживче кредитування є врегульованим законом процесом, кожна істотна ланка якого підлягає перевірці судом.
Згідно зі статтею 2 Закону України «Про споживче кредитування» споживчий кредит – це грошові кошти, що надаються споживачеві на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення особистих потреб, не пов`язаних з підприємницькою діяльністю. Закон розрізняє «споживчий кредит» як суму та «споживче кредитування» як процес, що включає весь цикл правовідносин від інформування споживача до остаточного виконання зобов`язань.
Статті 8–11 Закону України «Про споживче кредитування» покладають на кредитодавця обов`язок до укладення договору надати споживачеві повну, достовірну та зрозумілу інформацію про умови кредиту у формі паспорта споживчого кредиту (SECCI), здійснити належну оцінку кредитоспроможності споживача, а також після укладення договору – забезпечувати належне інформування про стан заборгованості, зміну процентної ставки, прострочення, застосування санкцій тощо.
Частина четверта статті 16 вказаного Закону встановлює спеціальний порядок дострокової вимоги повернення всієї суми кредиту в разі прострочення, який передбачає, зокрема, направлення споживачеві письмового попередження та надання йому строку для усунення порушення (cure-period).
Стаття 19 Закону України «Про захист прав споживачів» забороняє нечесну підприємницьку практику, у тому числі будь-які способи подання інформації, що вводять споживача в оману або приховують істотні умови (сукупну вартість кредиту, реальну річну процентну ставку, наслідки прострочення тощо), зокрема через надмірну складність та дрібношрифтовість умов.
Відповідно до статей 512, 514, 516 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (фактором) унаслідок відступлення права вимоги. До нового кредитора переходять права первісного кредитора в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав. Боржник має бути повідомлений про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає справу на підставі доказів, поданих сторонами, і не вправі ґрунтувати рішення на припущеннях.
Відповідно до статті 141 ЦПК України у разі відмови в позові судові витрати, понесені позивачем, покладаються на нього; витрати відповідача (у тому числі на правничу допомогу) можуть бути стягнуті з позивача за умови подання доказів їх понесення та розумності.
Угода про асоціацію між Україною та Європейським Союзом передбачає наближення законодавства України до законодавства ЄС у сфері захисту прав споживачів, у тому числі через імплементацію Директиви 2008/48/ЄС про договори споживчого кредиту, яка встановлює високі стандарти прозорості, повноти та зрозумілості інформації для споживача, підвищені вимоги до оцінки кредитоспроможності та справедливий баланс інтересів сторін.
Суд виходить з того, що в умовах електронної комерції (онлайн-банкінг, дистанційне кредитування, укладення договорів через веб-сайти й мобільні застосунки) електронний договір може прирівнюватися до договору в письмовій формі лише за умови дотримання вимог Закону України «Про електронну комерцію», Закону України «Про електронні довірчі послуги», Закону України «Про споживче кредитування» та імплементованих в національне право підходів acquis ЄС (Директива 2000/31/EC про електронну комерцію, Директива 2002/65/EC про дистанційний маркетинг фінансових послуг, Директива 2008/48/EC про споживчий кредит, Регламент eIDAS Європейського Союзу про електронну ідентифікацію та довірчі послуги для електронних транзакцій). Таке прирівняння можливе лише тоді, коли кредитодавець довів, що споживач до акцепту отримав повну переддоговірну інформацію (умови договору, реальну річну процентну ставку, повну вартість кредиту, графік платежів, право відмови, наслідки прострочення), мав реальну можливість ознайомитися з текстом договору, зберегти його та відтворити у будь-який момент, а волевиявлення споживача на укладення договору було виражене шляхом застосування електронного підпису (у тому числі простого у вигляді одноразового пароля - ОТР) саме ним, усвідомлено і щодо конкретної редакції умов. У споживчих правовідносинах тягар доведення цих обставин відповідно до європейських стандартів покладається на професійного кредитора як сильнішу сторону, а у випадку сумнівів спір тлумачиться на користь споживача.
Належним доказом укладення електронного договору і його прирівняння до паперового є не паперові роздруківки, створені кредитором заднім числом, а повний комплекс технічних електронних доказів: журнали подій інформаційної системи (логи входу до особистого кабінету, відображення паспорта споживчого кредиту та умов, послідовність дій користувача), журнали надсилання й введення одноразових ідентифікаторів (OTP), квитанції про доставку SMS або push-повідомлень або електронних листів, криптографічні відбитки (хеш-значення) саме тих редакцій документів, з якими ознайомлювався споживач, а також електронно підписані виписки й інші банківські документи щодо руху коштів. Паперові витяги з внутрішніх баз даних без технічної прив`язки до конкретних сесій, подій і електронних підписів є лише похідною, допоміжною формою відображення інформації і самі по собі не підтверджують факту належного електронного підписання договору, вручення усіх умов споживачеві та дотримання обов`язкових стандартів інформування; у разі відсутності повних технічних доказів суд не має підстав вважати, що електронна форма договору відповідає вимогам до письмової форми правочину і до рівня захисту споживача, встановленого національним законодавством та правом ЄС.
Суд також бере до уваги, що Національний банк України як регулятор фінансового ринку встановлює для банків і небанківських фінансових установ обов`язкові вимоги до змісту договорів, організації системи управління ризиками та процесів надання фінансових послуг, у тому числі в електронній формі (зокрема, Положення про додаткові вимоги до договорів небанківських фінансових установ про надання коштів у позику (споживчий, фінансовий кредит), затверджене постановою Правління НБУ від 03.11.2021 № 113; Положення про авторизацію надавачів фінансових послуг та умови здійснення ними діяльності з надання фінансових послуг, затверджене постановою Правління НБУ від 29.12.2023 № 199; Положення про організацію системи управління ризиками в банках України та банківських групах, затверджене постановою Правління НБУ від 11.06.2018 № 64, зі змінами). Порушення цих нормативно-правових актів означає не лише недотримання імперативних вимог щодо захисту прав споживачів, а й порушення ліцензійних умов та регуляторних стандартів діяльності надавачів фінансових послуг і не може бути нейтралізоване чи «легалізоване» подальшим відступленням права вимоги на користь фактора
Практика Європейського суду з прав людини вимагає від національних судів забезпечення належного судового контролю над втручанням у майнові права, зокрема у справах про стягнення заборгованості, з урахуванням особливої вразливості споживачів у кредитних відносинах, а також обов`язку держави створити ефективні механізми протидії зловживанням та нечесним практикам на фінансовому ринку.
IV. ОЦІНКА СУДУ.
Суд враховує, що перевірка вимог про стягнення заборгованості за споживчим кредитом передбачає послідовне з`ясування трьох взаємопов`язаних питань: які саме обставини входять до предмета доказування, чому ці обставини мають істотне значення для захисту прав споживача та якими доказами вони повинні підтверджуватися відповідно до законодавства про споживче кредитування та діяльність професійних кредиторів.
Суд виходить із того, що справа про стягнення заборгованості за споживчим кредитом не може розглядатися відокремлено від усієї процедури споживчого кредитування у конкретній справі. Заявлена до стягнення сума є лише кінцевим результатом попередніх юридично значущих дій кредитодавця: належного інформування споживача, визначення індивідуальних умов кредиту, оформлення приєднання, фактичного надання кредитних коштів, супроводу договору, фіксації прострочення та формування прозорого розрахунку. Тому суд перевіряє не тільки арифметичний підсумок вимог, а й доведеність кожної істотної ланки, від переддоговірного інформування до розрахунку боргу, без якої заявлений борг не може вважатися належно підтвердженим.
Суд виходить із того, що у сфері споживчого кредитування усвідомлена згода споживача є ключовою умовою правомірності покладення на нього грошового зобов`язання, що узгоджується з підходами Суду Європейського Союзу та Європейського суду з прав людини, які вимагають реальної поінформованості особи про економічні наслідки прийнятого рішення. Така згода не презюмується з факту підписання документів і підлягає перевірці судом за сукупністю об`єктивних критеріїв, зокрема: видимості ризику до приєднання, індивідуалізації умов, часової узгодженості документів, належного підтвердження волевиявлення, прозорості механізму формування боргу та передбачуваності його наслідків. За відсутності доведеності цих критеріїв суд не має підстав вважати, що споживач надав усвідомлену згоду на відповідні фінансові наслідки.
Суд враховує, що діяльність із надання споживчих кредитів є професійною та регульованою діяльністю на ринку фінансових послуг. Відповідно до Законів України «Про споживче кредитування», «Про фінансові послуги та фінансові компанії», «Про організацію формування та обігу кредитних історій», «Про банки і банківську діяльність», Постанови Правління Національного банку України від 11.06.2018 № 64 «Про затвердження Положення про організацію системи управління ризиками в банках України та банківських групах», Положення про авторизацію надавачів фінансових послуг та умови провадження ними діяльності з надання фінансових послуг, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 29.12.2023 № 199, Постанови Правління Національного банку України від 30.06.2016 № 351 «Про затвердження Положення про визначення банками України розміру кредитного ризику за активними банківськими операціями» та інших нормативно-правових актів Національного банку України щодо управління ризиками, обліку операцій та зберігання інформації, професійний кредитор зобов`язаний формувати, вести та зберігати кредитну документацію (справу/досьє) щодо кожного кредитного зобов`язання. Такий обов`язок є імперативним та становить невід`ємну складову належної та добросовісної підприємницької практики на ринку споживчого кредитування. Кредитна справа (досьє) може вестися у паперовій або електронній формі залежно від організації діяльності кредитора, однак незалежно від форми ведення вона повинна забезпечувати можливість перевірки всіх істотних етапів кредитних правовідносин, зокрема ідентифікації споживача, оцінки його кредитоспроможності, укладення договору, фактичного отримання кредитних коштів, належності платіжного засобу позичальнику, обліку заборгованості, управління кредитним ризиком, супроводження кредитного активу та подальшого відступлення права вимоги. Відомості щодо фактичного отримання споживачем кредитних коштів є складовою такої кредитної справи/досьє та повинні існувати незалежно від виникнення судового спору. За таких умов суд оцінює докази, що походять із кредитної справи/досьє або повинні були бути сформовані та збережені у її складі. Водночас судовий розгляд не призначений для створення, доповнення чи формування тих складових кредитної справи (досьє), які професійний кредитор був зобов`язаний сформувати та зберігати під час здійснення своєї господарської діяльності. Саме по собі посилання на відсутність таких відомостей, необхідність їх додаткового отримання або неможливість їх подання до суду не узгоджується з моделлю належної та добросовісної підприємницької практики професійного кредитора, для якого формування та ведення кредитної справи/досьє є імперативним обов`язком, а не дією, що здійснюється лише у зв`язку з виникненням судового спору.
Відсутність у кредитора відомостей, які за своєю природою повинні міститися у кредитній справі/досьє, не може розглядатися як звичайний процесуальний недолік, що усувається шляхом звернення до суду. 
Суд не може використовуватися як інструмент формування кредитної справи (досьє), усунення недоліків її ведення або отримання відомостей, які професійний кредитор був зобов`язаний мати та зберігати у межах своєї звичайної господарської діяльності. Протилежний підхід фактично означав би перекладення на суд частини функцій професійного кредитора та використання судового механізму як елемента процесу кредитування, управління кредитним ризиком і документального супроводження кредитного активу, що не належить до компетенції суду.Суд кваліфікує правовідносини між ТОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ», ТОВ «ФК «ЄАПБ» та ОСОБА_1 як правовідносини споживчого кредитування у розумінні статті 2 Закону України «Про споживче кредитування» та статті 1054 ЦК України. Відповідач є фізичною особою, яка не діє як підприємець, кредит надано для особистих (споживчих) потреб, а позивач та первісний кредитор є професійними учасниками ринку фінансових послуг.
З огляду на це суд зобов`язаний ex officio застосувати спеціальні норми законодавства про споживче кредитування та захист прав споживачів, у тому числі щодо стандартів доказування переддоговірного інформування, оцінки кредитоспроможності, прозорості розрахунків та справедливості умов договору.
Ланцюг доказів у справах про споживче кредитування.
У подібних справах мінімальний предмет доказування з боку професійного кредитора (та його правонаступника-фактора) включає:
– персоніфікований паспорт споживчого кредиту, який був до акцепту доведений до конкретного споживача;
– доказ належної оцінки кредитоспроможності споживача;
– належні докази укладення договору (оферта й акцепт) – підпис/електронний підпис, зокрема OTP-коди, підтверджені журналами подій;
– докази фактичного надання кредиту (банківські виписки, меморіальні ордери тощо), які дають змогу чітко відділити кредитні кошти від власних коштів споживача;
– докази післядоговірного інформування (повідомлення про стан заборгованості, зміну умов, прострочення, застосування санкцій);
– докази дотримання спеціального порядку дострокової вимоги (частина четверта статті 16 Закону України «Про споживче кредитування»);
– поелементний розрахунок заборгованості з чітким поділом на тіло кредиту, проценти, комісії, штрафи, пеню, 3 % річних і інфляційні втрати (за наявності вимог за статтею 625 ЦК України);
– повний та безперервний ланцюг правонаступництва у випадку факторингу (договір факторингу, реєстр боржників, акт приймання-передачі, оплата ціни відступлення, повідомлення боржника).
Невиконання професійним кредитором обов`язку належного документування цих елементів, з урахуванням високих стандартів захисту споживача, покладає на нього ризик недоведеності позовних вимог.
Щодо переддоговірного інформування та електронної форми договору.
Подані до суду копії паспорта споживчого кредиту та умов договору мають типовий характер і не містять технічних ознак їх персоніфікованого доведення саме до відповідача у конкретний момент часу (відсутні дані про дату й час демонстрації, технічні реквізити версії документів, криптографічні хеш-значення, журнали подій інформаційної системи).
Позивач не надав жодних технічних логів (журналів подій, записів про надсилання й введення OTP-кодів, електронних квитанцій про доставку SMS чи push-повідомлень), які б дозволили суду переконатися, що відповідач дійсно ознайомилася з відповідною редакцією паспорта споживчого кредиту та умов до акцепту і підтвердила свою волю саме за допомогою OTP-коду, як це передбачено умовами договору й Законом України «Про електронну комерцію».
Суд додатково звертає увагу, що одна лише технічна фраза у договорі та паспорті споживчого кредиту на кшталт «Підписано електронним підписом одноразовим ідентифікатором 14.02.2022 09:08:09 ОСОБА_1 » не може замінити собою належні електронні докази укладення договору. У дистанційній моделі споживчого кредитування одноразовий ідентифікатор може виконувати функцію простого електронного підпису лише за умови, що кредитодавець забезпечив і здатен надати суду повні журнали подій інформаційної системи (логі надсилання й введення OTP, журнали входу до особистого кабінету, хеш-значення показаних версій документів, квитанції про доставку повідомлень тощо). Вказані вимоги випливають як із Закону України «Про електронну комерцію», так і з нормативно-правових актів Національного банку України, якими встановлюються обов`язкові для фінансових установ правила організації електронних договорів, систем управління ризиками та інформаційної безпеки. Оскільки НБУ визначає обов`язкові правила для укладення електронних договорів, фінансові установи зобов`язані їх неухильно дотримуватися, а невиконання таких вимог є порушенням ліцензійних умов і не може бути «легалізоване» подальшим відступленням права вимоги: фактор набуває право вимоги в тому самому дефектному стані, в якому воно існувало у первісного кредитора, разом із усіма порушеннями щодо належного інформування та електронної форми договору.
Суд бере до уваги, що позивач є надавачем фінансових послуг, діяльність якого регулюється, зокрема, Законом України «Про фінансові послуги та фінансові компанії», Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг», Законом України «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги», Законом України «Про електронну комерцію», а також Положенням про авторизацію надавачів фінансових послуг та умови здійснення ними діяльності з надання фінансових послуг, затвердженим постановою Правління НБУ від 29.12.2023 № 199. Ці акти вимагають, щоб у надавача фінансових послуг діяла система корпоративного управління та внутрішнього контролю з виділеними працівниками, відповідальними, зокрема, за управління ризиками та комплаєнс (відповідність діяльності компанії законодавству), а також щоб інформаційні (автоматизовані) системи забезпечували фіксацію, збереження та відтворення всіх істотних дій щодо укладення, виконання та зміни договорів, у тому числі в електронній формі. Електронні документи та записи про операції мають зберігатися на електронних носіях у формі, що дозволяє перевірити їх цілісність, походження, дату та час вчинення дій протягом строків, не менших, ніж для паперових документів. У сфері дистанційного споживчого кредитування це означає обов`язок кредитодавця фіксувати й зберігати, зокрема, відображення споживачу стандартної інформації (SECCI), параметри індивідуальної пропозиції, результати ідентифікації та верифікації, факти направлення й введення одноразових паролів, застосування КЕП, акцепт конкретної редакції умов, а також усі операції з надання та погашення коштів з відповідними журналами подій, логами (запис подій у системі) та електронними документами. Передаючи проблемну заборгованість за договором факторингу, первісний кредитор повинен передати новому кредитору не лише «цифру боргу», а й повний масив таких технічних та документальних даних, які підтверджують реальність і статус вимоги; інакше створюється ризик формування та обігу «штучної» заборгованості, що суперечить вимогам до системи управління ризиками небанківських фінансових установ та стандартам добросовісної ділової практики. Відповідно ризик відсутності або неповноти цієї електронної доказової бази не може перекладатися на споживача і має нестися професійним кредитором (у тому числі новим кредитором за договором факторингу).
За відсутності таких доказів суд не може вважати доведеним належне виконання кредитодавцем (та його правонаступником) обов`язку щодо переддоговірного інформування й отримання поінформованої згоди споживача на всі істотні умови кредиту, зокрема щодо реальної річної процентної ставки, сукупної вартості кредиту, структури та розміру можливих санкцій.
Це, своєю чергою, не дозволяє суду покладати на споживача негативні наслідки непрозорості та складності умов договору, у тому числі у вигляді стягнення значних «прибуткових» нарахувань (процентів, штрафів, пені тощо) за спірним розрахунком.
Щодо фактичної видачі кредиту та основної суми боргу:
Із договору випливає, що сума кредиту (тіло) становила 6 500,00 грн., що кореспондує даним витягу з Реєстру боржників. 
Водночас у матеріалах справи відсутні належним чином оформлені банківські документи (виписки з рахунку, платіжні доручення, меморіальні ордери), які б чітко ідентифікували операцію перерахування саме 6 500,00 грн. у якості кредиту на рахунок відповідача, із зазначенням дати, реквізитів рахунку/картки та призначення платежу.
Враховуючи пояснення відповідача, яка не заперечує сам факт отримання певної суми, суд визнає, що між сторонами існували кредитні правовідносини. Однак для задоволення позову недостатньо абстрактного визнання того, що «кошти колись отримувалися»; позивач мав довести точний розмір неповернутого основного боргу з урахуванням здійснених платежів.
Ненадання належних банківських документів щодо видачі та погашення кредиту, у поєднанні з відсутністю коректного поелементного розрахунку, не дає суду можливості встановити ні структуру, ні залишок основної заборгованості в обсязі, що заявлений до стягнення.
Щодо сплати 4 550 грн. у серпні 2023 року.
Квитанція АТ «Ощадбанк» від 23.08.2023 року підтверджує, що ОСОБА_1 внесла 4 550,00 грн на рахунок ТОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ». Позивач не відобразив його у розрахунку заборгованості, не пояснив, чи було ним зменшено тіло кредиту, проценти, штрафні санкції або чи було цей платіж зараховано в рахунок інших зобов`язань.
За таких умов сплата 4 550,00 грн об`єктивно ставить під сумнів розмір заявленої до стягнення заборгованості (11 077,30 грн.), а також свідчить про те, що позивач фактично ігнорує часткове погашення боргу, покладаючи на відповідача весь тягар наслідків непослідовної кредитної політики групи пов`язаних компаній (кредитодавця, колекторських та факторингових компаній). 
За принципом добросовісності та справедливого балансу інтересів саме професійний кредитор мав пояснити, які правові наслідки мало погодження з іншою фінансовою компанією виплати 4 500 грн. «для повного погашення боргу» й отримання від неї підтвердження про відсутність заборгованості, а також яким чином цей платіж відображено в його обліку. Оскільки цього зроблено не було, сумніви щодо правильності розрахунку слід тлумачити на користь споживача.
Щодо факторингу та статусу позивача як кредитора.
Документи, подані позивачем, дають підстави вважати, що між ТОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ» і ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено договір факторингу, а вимоги до відповідача включено до Реєстру боржників. 
Водночас, позивач не надав доказів оплати факторингової винагороди, письмового повідомлення боржника про відступлення права вимоги та будь-яких пояснень щодо того, яким чином при переході прав вимоги було враховано платіж 4 550,00 грн., здійснений ще до укладення договору факторингу.
За таких обставин суд виходить із того, що навіть за умов формального існування договору факторингу позивач не довів повноту обсягу прав, що перейшли до нього, а отже – не довів свій статус кредитора саме в тому обсязі заборгованості, який заявлено до стягнення.
Підсумок оцінки доказів.
Узагальнюючи викладене, суд дійшов висновку, що позивач не виконав покладений на нього тягар доказування щодо:
– належного переддоговірного інформування відповідача про умови споживчого кредиту та оцінки її кредитоспроможності;
– належного документального підтвердження укладення договору в електронній формі із застосуванням OTP-ідентифікатора;
– фактичного надання кредитних коштів та розміру непогашеного основного боргу;
– прозорої структури та поелементного розрахунку заявленої до стягнення суми 11 077,30 грн;
– врахування та правової кваліфікації платежу 4 550,00 грн. від 23.08.2023 року;
– повноти переходу права вимоги до позивача внаслідок договору факторингу.
Суд, дослідивши подані сторонами матеріали, встановив, що позивач підтвердив лише формальне існування кредитного договору № 292015, зазначення у ньому суми кредиту 6 500,00 грн., наявність договору факторингу № 08012024 від 08.01.2024 та включення вимоги до відповідача до витягу з Реєстру боржників. Водночас ці документи самі по собі не доводять у належний спосіб ні повного електронного ланцюга укладення договору, ні факту доведення до відповідача саме цієї редакції паспорта споживчого кредиту та умов до моменту акцепту, ні проведення оцінки її кредитоспроможності, ні фактичного руху кредитних коштів і платежів у формі, яка дозволяє перевірити залишок боргу. Доводи відповідача про сплату 4 550,00 грн. на користь ТОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ» підтверджені квитанцією, однак позивач не пояснив, як цей платіж був врахований у розрахунку, не подав скоригованого розрахунку і не довів, що після такого платежу заборгованість у заявленому розмірі 11 077,30 грн. збереглася.
Отже, оцінка доказів і доводів сторін показує не просту арифметичну неточність, яку суд міг би самостійно виправити, а провал доказування ключових елементів заявленої вимоги. Позивач як професійний кредитор і фактор мав довести не лише наявність підсумкової цифри боргу, а й увесь шлях її виникнення: належне інформування споживача, електронне волевиявлення, видачу коштів, облік платежів, структуру нарахувань та перехід права вимоги. Оскільки ці елементи залишилися недоведеними або неперевірними, суд не має правових підстав покладати на відповідача обов`язок сплатити заявлену суму.
За наявності таких істотних прогалин у доказовій базі та з огляду на підвищений стандарт захисту прав споживача при застосуванні Закону України «Про споживче кредитування» суд не має правових підстав ані для стягнення заявленої суми 11 077,30 грн, ані для «перерахунку» розміру боргу за позивача.
Відтак позовні вимоги ТОВ «ФК «ЄАПБ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 292015 у розмірі 11 077,30 грн є недоведеними та підлягають відмові у повному обсязі .
V. ВИСНОВКИ.
Інститут споживчого кредитування має суспільну вагу, оскільки забезпечує доступ громадян до фінансових послуг і водночас впливає на довіру до фінансової системи та порядок на ринку фінансових послуг. Саме тому захист споживача у кредитних правовідносинах суд розглядає як складову публічного порядку: держава встановила для фінансових установ як професійних кредиторів підвищені вимоги прозорості, відповідального надання кредиту та перевірності нарахувань, бо для них кредитування є підприємницькою практикою. У цьому значенні “публічний порядок” означає не абстрактну категорію, а вимогу забезпечити дію обов`язкових правил поведінки професійного кредитодавця на ринку фінансових послуг, встановлених законом для захисту слабшої сторони та для підтримання фінансового порядку. У такій моделі професійний кредитор зобов`язаний дотримуватися не окремих зручних положень, а законодавства про споживче кредитування у його цілісності, підтверджуючи це належними доказами. Тому суд не погоджується з формулою, за якою “наявність підсумкової суми боргу сама по собі автоматично означає стягнення всіх нарахувань”, а перевіряє, чи кредитодавець виконав обов`язкові вимоги, спрямовані на прозорість умов і реальну поінформованість споживача. Якщо позивач не довів виконання таких вимог або не надав перевірного розрахунку, суд має підстави відмовити у позові повністю чи частково навіть без заяв слабшої сторони, оскільки рішення у таких справах впливає не лише на приватний інтерес сторін, а й на суспільний інтерес у підтриманні фінансового порядку та недопущенні практик, що підривають довіру до ринку фінансових послуг.
Вимога надати докази виконання кредитодавцем обов`язкових правил споживчого кредитування не є надмірним стандартом і не створює для фінансової установи непропорційного тягаря доказування. Професійний кредитор сам обирає масову модель укладення та супроводу договорів, формує умови продукту, організовує процедури приєднання, ідентифікації клієнта, доведення інформації, надсилання примірника договору та повідомлень, а також веде облік операцій і нарахувань. Саме тому він об`єктивно зобов`язаний мати і зберігати первинні дані, які підтверджують виконання цих процедур у конкретній справі, і саме ці дані становлять звичайний зміст його ділової організації та внутрішнього контролю. За відсутності таких доказів суд не може підміняти їх припущеннями, оскільки це означало б перекласти ризик недокументованої підприємницької практики на споживача та легалізувати нарахування, перевірюваність яких не забезпечена.
Ці самі підходи та вимоги до доведеності поширюються і на наступних кредиторів, які набули право вимоги за цесією або факторингом, оскільки разом із правом вимоги вони приймають на себе обов`язок підтвердити його обсяг і підстави та несуть ризик відсутності або неповноти документів і первинних даних щодо дотримання правил споживчого кредитування.
Судовий контроль у сфері споживчого кредитування означає не формальне підтвердження будь-якого заявленого боргу, а перевірку того, чи діяв професійний кредитор (та його правонаступник) у відповідності до спеціальних норм законодавства, стандартів прозорості, добросовісності та пропорційності втручання в майнову сферу споживача.
У цій справі недоліки доказової бази позивача стосуються саме ключових елементів споживчого кредитування – переддоговірного інформування, електронної моделі укладення договору, документального підтвердження розміру та структури боргу, коректного відображення здійснених платежів та переходу права вимоги.
Суд окремо зазначає, що в цій справі відсутні підстави для стягнення навіть основної суми кредиту. Сам факт зазначення у договорі та Реєстрі боржників суми 6 500,00 грн. не доводить, що саме така сума була фактично надана відповідачу, що вона залишилася неповернутою та що платіж відповідача у сумі 4 550,00 грн. від 23.08.2023 був належним чином врахований у структурі боргу. За відсутності первинних платіжних документів про видачу кредиту, повного руху коштів, прозорого обліку погашення та скоригованого розрахунку після здійсненої оплати суд не може самостійно визначати залишок «тіла» кредиту замість позивача. Тому недоведеність стосується не лише процентів та інших нарахувань, а й заявленої основної суми боргу.
Суд наголошує, що відмова у задоволенні позову з наведених мотивів не позбавляє позивача права у майбутньому, за наявності належних та допустимих доказів і за умови дотримання процесуальних вимог, звернутися до суду з іншим (новим) позовом, який ґрунтуватиметься на належно оформлених правовідносинах, іншому періоді, іншому предметі та/або інших підставах позову, із дотриманням принципу остаточності судових рішень (res judicata) щодо вже вирішених у цій справі вимог.
VI. СУДОВІ ВИТРАТИ.
Відповідно до статті 141 ЦПК України у разі відмови в позові судові витрати, понесені позивачем, покладаються на нього. Позивач сплатив судовий збір у сумі 3 028,00 грн, який підлягає залишенню за позивачем. 
Витрати відповідача на правничу допомогу чи інші витрати, пов`язані з розглядом справи, суду не заявлялися та не підтверджувалися, у зв`язку з чим розподілу не підлягають.
Керуючись статтями 3, 12, 13, 81, 141, 259–263, 274, 279 ЦПК України, статтями 6, 627, 512, 514, 516, 1054 ЦК України, Законом України «Про споживче кредитування», Законом України «Про захист прав споживачів», суд
В И Р І Ш И В :
У задоволенні позову товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 292015 у розмірі 11 077,30 грн. – відмовити повністю.
Судовий збір, сплачений позивачем при поданні позову, у сумі 3 028,00 грн. залишити за позивачем.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Заочне рішення може бути оскаржене позивачем в загальному порядку шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складення повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом зазначених строків, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи

Суддя: І.Е.Бондаренко