Компаніївський районний суд Кіровоградської області 
Справа № 391/359/25 
Провадження № 2/391/18/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15.06.2026р.	селище Компаніївка	

Компаніївський районний суд Кіровоградської області в складі:
головуючого судді – Капиш В.М.,
секретар судового засідання – Говорова К.О.,
за участю представника позивача – адвоката Бондаренко І.А.,
представника відповідача - адвоката Гольфіндера С.К.,
розглянувши в відкритому судовому засіданні в залі суду селища Компаніївка в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 в інтересах якого діє адвокат Бондаренко Ірина Анатоліївна до Селянсько-фермерського господарства «Володар» про визнання відсутнім право оренди та усунення перешкоди у користуванні земельною ділянкою шляхом повернення земельної ділянки, -
ВСТАНОВИВ:

Представник позивача адвокат Бондаренко І.А. звернулася до суду з вказаним позовом.
Позовні вимоги обґрунтувала тим, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 8.22 га. для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Компаніївської селищної ради Кропивницького району Кіровоградської області (колишньої Софїївської сільської ради Компаніївського району Кіровоградської області), кадастровий номер: 3522885400:02:000:0104.
01 березня 2013 року між ОСОБА_1 та Селянсько - фермерським господарством «ВОЛОДАР» було укладено договір оренди землі площею 8.22 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Компаніївської селищної ради Кропивницького району Кіровоградської області (колишньої Софіївської) сільської ради Компаніївського району Кіровоградської області), кадастровий номер: 3522885400:02:000:0104, який було зареєстровано 11.03.2013 року номер запису про інше речове право: 314480, строком на 11 років, тобто до 11 березня 2024 року
Коли ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_2 про видачу йому Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна на земельну ділянку кадастровий номер: 3522885400:02:000:0104, то йому стало відомо про додаткову угоду від 24 березня 2016 року, про існування якої він взагалі нічого не знав та не підписував її.
Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 31.03.2025 зазначено, що були внесені зміни до договору від 01 березня 2013 року. Дата закінчення дії договору 11.03.2036 року.
При цьому позивач зазначає, що жодних додаткових угод не укладав, жодних пропозицій для укладення додаткової угоди від відповідача йому не надходило, відповідно жодного підпису він не вчиняв. А тому додаткова угода є неукладеною, а його права як власника спірної земельної ділянки підлягають захисту шляхом усунення перешкод у користуванні земельної ділянки, який є ефективним способом захисту порушених прав. У ОСОБА_1 було відсутнє волевиявлення на укладання додаткової нової угоди від 24 березня 2016 року.
Ухвалою судді Компаніївського районного суду Кіровоградської області від 30.05.2025 року відкрито провадження по справі та призначено підготовче судове засідання і витребувано у відповідача оригінал додаткової угоди.
Ухвалою суду від 14.08.2025 року призначено по справі судово-почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено експертам Кропивницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз та зупинено провадження у справі.
Ухвалою Компаніївського районного суду Кіровоградської області від 14.08.2025 року відновлено провадження у справі.
Ухвалою Компаніївського районного суду Кіровоградської області від 27.10.2025 року призначено судово-почеркознавчу експертизу проведення якої доручено експертам Кропивницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз та зупинено провадження у справі.
Ухвалою Компаніївського районного суду Кіровоградської області від 07.01.2026 року відновлено провадження у справі.
Ухвалою Компаніївського районного суду Кіровоградської області від 23.02.2026 року призначено справу до розгляду.
Ухвалою Компаніївського районного суду Кіровоградської області від 16.03.2026 року допит експерта С. Петрова призначено в режимі відеоконференції з Фортечним районним судом м. Кропивницький.
Ухвалами Компаніївського районного суду Кіровоградської області від 02.04.2026 року та 07.05.2026 за заявою представника позивача судове засідання призначено в режимі відеоконференції з Бобринецьким районним судом Кіровоградської області.
Ухвалою Компаніївського районного суду Кіровоградської області від 07.05.2026 року відмовлено у задоволені клопотання представника відповідача щодо проведення повторної судової почеркознавчої експертизи.
Представник позивача адвокат Бондаренко І.Ю. у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити, надала пояснення, аналогічні поясненням, викладеним в позовній заяві.
Представник відповідач адвокат Гольфіндер С.К. в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, зазначав, що саме позивачем була підписана додаткова угода, а висновок експерта, в якому зазначено, що додаткову угоду підписано не позивачем, а іншою особою вважає не повним та не вмотивованим оскільки експертом при складанні висновку не було взято до уваги особливості підпису позивача, не надано належної порівняльної оцінки експериментальним зразкам.
Експерт Кропивницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України С. Петров пояснив, що ним було проведено судову почеркознавчу експертизу відповідно до Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08.10.1998 року та Методик дослідження підписів. У розпорядження експерта було надано оригінали досліджуваних документів, та у якості порівняльного матеріалу експериментальні зразки підпису та вільні зразки підпису позивача за різні роки, яких експерту було достатньо для проведення дослідження. Крім того експерт зазначив, що при проведенні експертного дослідження, ним була взята до уваги примітка суду в ухвалі від 27.10.2025 року, щодо поранення позивача у праву руку та в зв`язку з цим можливість зміни підпису позивача, про що експертом було зазначено у п. 12 висновку № 1084/25-27 від 24.12.2025 року («Обставини, які мають значення для надання висновку»), при цьому під час проведення безпосереднього дослідження підписів ним не було виявлено, що поранення змінило підпис позивача, а тому безпосередньо у заключних висновках він про дану обставину не зазначив.
Дослідивши матеріали справи, заслухавши учасників процесу, допитавши експерта, суд вирішив справу в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами по справі, доходить наступного висновку.
Судом встановлено, що відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії КР 080315 від 29.08.2006 року ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 8.22 га. для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Компаніївської селищної ради Кропивницького району Кіровоградської області (колишньої Софїївської сільської ради Компаніївського району Кіровоградської області), кадастровий номер: 3522885400:02:000:0104 (а.с. 14)
01 березня 2013 року між ОСОБА_1 та Селянсько - фермерським господарством «ВОЛОДАР» було укладено договір оренди землі площею 8.22 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Компаніївської селищної ради Кропивницького району Кіровоградської області (колишньої Софіївської) сільської ради Компаніївського району Кіровоградської області), кадастровий номер: 3522885400:02:000:0104, який було зареєстровано 11.03.2013 року номер запису про інше речове право: 314480 (а.с. 11-12).
Відповідно до п. 8 даного договору, договір укладено строком на 11 років, тобто до 11 березня 2024 року.
Згідно з актом про передачу та прийом земельної ділянки в натурі ОСОБА_1 передав земельну ділянку в натурі ОСОБА_3 в розмірі 8,22 га. (а.с. 13)
24.03.2016 між ОСОБА_1 та Селянсько - фермерським господарством «ВОЛОДАР» було укладено додаткову угоду № 1 до договору оренди земельної ділянкиб/н від 01.03.2013 (а.с. 21-26), згідно якої п. 8 Договору викладено в наступній редакції «Договір укладено на 23 (двадцять три) роки. Після закінчення строку договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У разі якщо жодна сторона в строк за 1 (один) місяць до закінчення строк дії цього договору в письмовій формі не заявить про намір не продовжувати його дію, цей договір автоматично пролонгується на такий же строк на тих самих умовах» (а.с. 56).
Згідно з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 31.03.2025 № 420406213 на земельну ділянку кадастровий номер: 3522885400:02:000:0104, встановлено, що укладено додаткову угоду між ОСОБА_1 та СФГ «ВОЛОДАР» та внесені зміни до договору від 01.03.2013 року, якою передбачено, що дія договору закінчується 11.03.2036 року.
Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна зазначено, що були внесені зміни до договору від 01 березня 2013 року. Дата закінчення дії договору 11.03.2036 року. (а.с. 15).
Відповідно до висновку експерта Кропивницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України № 1084/25/27 від 24.12.2025 року за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи у цій справі підпис від імені ОСОБА_1 у додатковій угоді від 24.03.2016 року до договору оренди земельної ділянки № б/н від 01.03.2013 року на земельну ділянку кадастровий номер 3522885400:02:000:0104, площею 8,22 га, яка знаходиться на території Софіївської сільської ради Компаніївського району Кіровоградської області (нині Компаніївська селищна рада Кропивницького району Кіровоградської області) цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, який міститься в колонці «Орендодавець» в графі « ОСОБА_1 » виконаний не самим ОСОБА_1 , а іншою особою, з ретельним наслідуванням якогось справжнього підпису ОСОБА_1 шляхом попереднього тренування з відпрацюванням стереотипу підпису ОСОБА_1 (а.с. 107-113).
Статтями 1, 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно з ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.
Згідно з частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).
Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів).У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права.
Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.
Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.
У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.
За частиною першою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.
Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).
За частиною першою статті 14 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі укладається в письмовій формі.
За частиною першою статті 15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об`єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки.
Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону (частина друга цієї ж статті).
У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.
Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.
За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Визнання правочину неукладеним не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.
Разом із цим суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної в позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
Постановою Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 02 червня 2025 року у справі № 144/1440/22 (провадження № 61-12561сво24) визначено, що належним способом захисту прав орендодавця, який не підписував договір (додаткову угоду), є його вимога до особи, за якою зареєстроване право оренди, про визнання відсутнім права оренди. При цьому судове рішення про визнання відсутнім права оренди є підставою для державної реєстрації припинення права оренди. Будь-яке інше судове рішення (про скасування державної реєстрації права оренди, про зобов`язання повернути земельну ділянку) за змістом пункту 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не є підставою для державної реєстрації припинення права оренди.
Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб, будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.
Зайняття земельної ділянки фактичним користувачем (тимчасовим володільцем) треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його права володіння на цю ділянку. Тож, у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельної ділянки, вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним їй майно, зокрема шляхом заявлення вимоги про повернення такої ділянки. Така правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 16.06.2020 року у справі № 145/2047/16-ц.
За правилами ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно вимог ст. 76 цього Кодексу, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Як вбачається зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 18 квітня 2023 року у справі №357/8277/19 (провадження №14-65цс22), з 01 січня 2013 року державній реєстрації підлягає не сам договір оренди землі, а право оренди земельної ділянки. Такий договір є укладеним з моменту досягнення сторонами згоди з усіх його істотних умов та його підписання у простій письмовій формі, якщо інше не узгоджене між сторонами, тобто за умови дотримання ними вимог статей 638,759 і792 ЦК України та статті 15 Закону України "Про оренду землі". З моменту укладення договору оренди землі в орендодавця виникає обов`язок передати орендарю земельну ділянку в користування на визначений у договорі строк, а в орендаря - отримати право користування земельною ділянкою.
Судом встановлено, що додаткова угода від 24.03.2016 до договору оренди земельної ділянки № б/н від 01.03.2013 була підписана не позивачем, а іншою особою, що підтверджується висновком експерта наявного у матеріалах справи, тому право оренди у відповідача на дану земельну ділянку відсутнє.
З огляду на вказане, суд приходить до висновку, що доводи позивача знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду справи, а тому позов підлягає задоволенню. 
Щодо тверджень представника відповідача, що висновок експерта є неповним та не вмотивованим, а тому таким що викликає сумніви у його достовірності суд зазначає, що жодних даних, які б свідчили про необґрунтованість висновку експерта №1084/25-27 від 24.12.2025 року судової почеркознавчої експертизи які б викликали сумніви в їх правильності, матеріали справи не містять в зв`язку з чим твердження представника відповідача є необґрунтованими.
Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Щодо витрат позивача на правничу допомогу у розмірі 25 000,00 грн суд враховує таке.
Відповідно до положень ч. 1 - 3 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Згідно з ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, втраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Поряд з цим, відповідно до ч. 5 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до умов ч. 6 ст. 137 ЦПК України обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Клопотання від відповідача про зменшення витрат позивача на оплату правничої допомоги адвоката із зазначенням обґрунтування на спростування співмірності витрат відповідача на правничу допомогу до суду не надходило.
Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені ч. 4-5 та 9 ст. 142 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (постанова ВС від 24.01.2019 у справі № 910/15944/17).
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява №19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Крім того, ЄСПЛ висловлена правова позиція, згідно з якою при розгляді питань компенсації витрат, понесених сторонами на отримання ними юридичної допомоги (в тому числі й під час розгляду їх справ в національних судах) задоволенню судом підлягають лише ті вимоги, по яким доведено, що витрати заявника були фактичними, неминучими, необхідними, а їх розмір розумним та обґрунтованим (остаточне рішення Європейського суду з прав людини від 10 січня 2010 року, № 33210/07 41866/08) та "Гуриненко проти України" (рішення Європейського суду з прав людини від 18 лютого 2010 року, № 37246/04).
У постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 211/3113/16-ц (провадження № 61-299св17) та від 06 листопада 2020 року у справі № 760/11145/18 (провадження № 61-6486св19) зазначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалено рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та є неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Верховний Суд у справі № 922/3812/19 висловив позицію про те, що визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність". У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково.
В постанові № 908/2702/21 від 12.01.2023 Верховний Суд також зазначає, що під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу, суд: 1) має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката за клопотанням іншої сторони; 2) з власної ініціативи, не розподіляти такі витрати повністю або частково та покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору не повинен бути не пропорційним до предмета спору. Суд із врахуванням конкретних обставин, зокрема і ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
Зважаючи на викладені правові висновки Верховного Суду, суд вправі самостійно з власної ініціативи, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.
Дослідивши зміст наданої адвокатом професійної правничої допомоги, оцінивши поведінку/дії/бездіяльність обох сторін, виходячи з критеріїв реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та розумності їхнього розміру, зважаючи на час, який витратила на підготовку матеріалів адвокат, складність справи, тривалість розгляду справи, приходжу до висновку, що заявлені витрати на правову допомогу в сумі 25000,00 грн не є пропорційними до предмета спору, з урахуванням значення справи для сторін.
Враховуючи обставини та результат розгляду даної справи, а також зважаючи на опис правової допомоги, яка надана позивачу за Договором, суд вважає пропорційним розміром витрат на оплату професійної правничої допомоги до предмета спору та складності справи 12000,00 грн.
Також позивачем по справі понесено витрати зі сплати за почеркознавчу експертизу в сумі 12722,50 грн (квитанція від 18.12.2025 а.с.215)
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у зв`язку з чим з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 2422,40 грн.
На підставі викладеного та керуючись ст. 4, 12, 13, 19, 42, 48, 76, 81, 82, 83, 95, 133, 141, 258-259, 263-265, 354 ЦПК України, суд - 

УХВАЛИВ:
Позов задовольнити.
Визнати відсутнім право оренди Селянсько-фермерського господарства «ВОЛОДАР», яке виникло на підставі додаткової угоди б/н від 24.03.2016 року до договору оренди земельної ділянки б/н від 01 березня 2013 року укладеного між ОСОБА_1 та Селянсько-фермерським господарством «ВОЛОДАР» на - земельну ділянку кадастровий номер 3522885400:02:000:0104, площею 8,22 га, яка знаходиться на території Софіївської сільської ради Компаніївського району Кіровоградської області (нині Компаніївська селищна рада Кропивницького району Кіровоградської області) цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно - номер запису про інше речове право: 15205620 дата реєстрації 02.07.2016 року; підстава внесення запису - рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 30279397 від 02.07.2016 року.
Зобов`язати Селянсько-фермерське господарства «ВОЛОДАР» усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_1 належним йому майном - земельною ділянкою кадастровий номер 3522885400:02:000:0104, площею 8,22 га, яка знаходиться на території Софіївської сільської ради Компаніївського району Кіровоградської області (нині Компаніївська селищна рада Кропивницького району Кіровоградської області) цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, шляхом повернення ОСОБА_1 зазначеної земельної ділянки.
Стягнути з Селянсько-фермерського господарства «ВОЛОДАР» на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в розмірі 2422,40 грн.
Стягнути з Селянсько-фермерського господарства «ВОЛОДАР» (код ЄДРГІОУ 30459218) адреса: с. Водяне, Кропивницького району Кіровоградської області на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 12000,00 грн. та витрат пов`язаних з проведенням експертизи в сумі 12722,50 грн.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Кропивницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про учасників справи:
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце реєстрації та проживання: АДРЕСА_1 , код РНОКПП: НОМЕР_1 .
Відповідач Селянсько-фермерське господарство «ВОЛОДАР», місцезнаходження с. Водяне Кропивницького району Кіровоградської області, ЄДРПОУ 30459218.

Повний текст рішення складено 24.06.2026.

Суддя          В.М. Капиш