ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2026 року 	Луцьк	Справа № 140/3401/26 	

Волинський окружний адміністративний суд у складі:
судді Стецика Н.В.,
розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, 

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі також – ОСОБА_1 , позивач) звернулася до суду із позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (далі також – ГУ ПФУ в Полтавській області, відповідач) про визнання протиправним та скасування рішення від 19.02.2026 №033050013139 щодо відмови у призначенні пенсії за вислугу років на підставі пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення»; зобов`язання відповідача призначити пенсію за вислугу років на підставі пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з дня звернення (12.02.2026), зарахувавши до страхового стажу період роботи з 15.09.1989 по 06.11.1991.
В обгрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначила, що 12.02.2026 вона звернулася до територіального відділу Пенсійного фонду України за місцем проживання з письмовою заявою про призначення пенсії за вислугу років на підставі «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення». Рішенням відповідача від 19.02.2026 №033050013139 їй відмовлено у призначенні пенсії за вислугу років у зв`язку із відсутністю необхідного спеціального стажу. Також до загального страхового стажу не враховано період її роботи з 15.09.1989 по 06.11.1991 (трудова книжка НОМЕР_1 від 15.08.1989) оскільки наявне виправлення в даті наказу про звільнення та до спеціального педагогічного стажу не зараховано вищезазначений період роботи з 15.09.1989 по 06.11.1991 викладачем дитячої музичної школи, оскільки музична школа не відноситься до закладів освіти та період з 02.10.1996 по 30.06.2000 викладачем школи мистецтв, оскільки установа не відноситься до закладів освіти.
Позивач вважає вказане рішення ГУ ПФУ в Полтавській області протиправним.
Вказує, що відповідно до Законів України «Про освіту» та «Про позашкільну освіту», позашкільна освіта є структурною ланкою та підсистемою загальної системи освіти України Дитячі музичні школи та школи мистецтв є початковими спеціалізованими мистецькими навчальними закладами й належать до позашкільних навчальних закладів. Переліком, затвердженим постановою КМУ №909 від 04.11.1993, роботу викладача у музичних та художніх школах прямо віднесено до посад, які дають право на пенсію за вислугу років. Постановою КМУ №963 викладачі всіх спеціальностей включені до переліку посад педагогічних працівників.
Наголошує, що Рішенням Конституційного Суду України №2-р/2019 від 04.06.2019 положення закону щодо встановлення додаткового вікового критерію (55 років) для працівників освіти визнано неконституційними. Відтак, відновлено її право на призначення пенсії за вислугу років за наявності необхідного спеціального стажу незалежно від віку. Оскільки її загальний страховий стаж становить понад 34 роки, а спеціальний педагогічний стаж (з урахуванням спірних періодів) перевищує необхідні 25 років, вважає, що вона повністю виконала всі умови для отримання пенсії за вислугу років.
Окрім того зазначає, що відповідальність за організацію, правильне ведення та облік трудових книжок покладається виключно на керівника підприємства чи установи. В свою чергу, недоліки чи помилки у заповненні трудової книжки, допущені роботодавцем, не можуть бути підставою для неврахування стажу. Недотримання правил ведення книжки тягне за собою відповідальність для особи, яка вчинила помилку, і жодним чином не може обмежувати конституційне право працівника на соціальний захист та пенсійне забезпечення.
Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 23.03.2026 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у даній справі, постановлено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.
ГУ ПФУ в Полтавській області подало до суду відзив на позовну заяву, в якому з наведеними позивачем у позовній заяві обставинами та вимогами не погоджується повністю. 
Вказує, що за результатами аналізу поданих позивачкою документів, до її стажу не зараховано: період роботи з 15.08.1989 по 06.11.1991 на посаді викладача дитячої музичної школи, оскільки заклад підпорядковувався управлінню культури й не віднесений до закладів освіти; період із 02.10.1996 по 30.06.2000 на посаді викладача школи мистецтв, оскільки установа не належить до закладів освіти, а посада викладача позашкільного закладу не передбачена Переліком №909; період із 15.08.1989 по 06.11.1991 - через неналежним чином завірене виправлення дати наказу про звільнення у трудовій книжці позивачки.
Як наслідок, за розрахунком відповідача, спеціальний стаж позивачки на 11.10.2017 становить лише 18 років 06 місяців 15 днів, що значно менше за встановлену законом норму. 
Інші заяви по суті справи від сторін не надходили.
Сторони скористались своїм правом на подання до суду заяв по суті справи, в яких письмово виклали свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору, а тому суд вважає можливим розглянути справу за наявними у справі матеріалами.
Дослідивши докази та письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив наступне.
12.02.2026 ОСОБА_1 звернулася до територіального відділу Пенсійного фонду України за місцем проживання з письмовою заявою про призначення пенсії за вислугу років на підставі «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».
За принципом екстериторіальності вказану заяву позивачки розглянуто ГУ ПФУ в Полтавській області. 
Рішенням відповідача від 19.02.2026 №033050013139 ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пенсії за вислугу років у зв`язку із відсутністю необхідного спеціального стажу, підтвердженого в установленому порядку. Зокрема, як зазначено у вказаному рішенні «аналіз наданих документів, показує що спеціальний стаж, який дає право на даний вид пенсії станом на 11.10.2017 становить 18 років 06 місяців 15 днів, якого недостатньо для призначення пенсії за вислугу років.
Згідно записів трудової книжки від 15.08.1989 НОМЕР_2 до спеціального стажу за вислугу років не зараховано:
період роботи з 15.08.1989 по 06.11.1991 на посаді викладача дитячої музичної школи управління культури, оскільки музична школа не відноситься до закладів освіти;
період роботи з 22.11.1993 по 01.09.1994, оскільки згідно записів трудової книжки даний період роботи за сумісництвом. Для зарахування вищезазначеного періоду роботи до спеціального стажу необхідно надати уточнюючу довідку;
період роботи з 02.10.1996 по 30.06.2000 на посаді викладача школи мистецтв управління культури, оскільки школа мистецтв не відноситься до закладів освіти та дана посада не передбачена Переліком закладів і установ освіти, та соціального захисту відповідно Постанови Кабінету Міністрів від 04.11.1993 №909. 
До загального страхового стажу, згідно записів трудової книжки від 15.08.1989 НОМЕР_3 , період роботи з 02.10.1996 по 09.04.2001 зараховано частково (по 30.06.2000), оскільки період з 01.07.2000 не підтверджено даними з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування… Крім того до загального страхового стажу не зараховано період роботи з 15.08.1989 по 06.11.1991, оскільки наявне виправлення дати наказу на звільнення з роботи не завірено належним чином» (а.с.7-8).
Вважаючи вказане рішення ГУ ПФУ в Полтавській області від 19.02.2026 протиправним, ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Положеннями статті 46 Конституції України передбачено право громадян на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Отже, право на отримання пенсії в Україні є конституційним правом громадянина України.
Згідно з приписами ч. 4 ст. 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV (далі - Закон №1058-IV), періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Відповідно до положень ст. 2 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-XII за цим Законом призначаються трудові пенсії: за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років.
Згідно з п. «е» ст. 55 Закону №1788-ХІІ (в редакції Закону до 01.04.2015), право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 №213-VІІІ (далі - Закон №213-VІІІ) статтю 55 Закону №1788-ХІІ викладено у новій редакції, у тому числі і пункт «е», за змістом якого право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення незалежно від віку за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 - не менше 25 років та після цієї дати: з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців; з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років; з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців; з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років; з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців; з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років; з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців; з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років; з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 29 років 6 місяців; з 1 квітня 2024 року або після цієї дати - не менше 30 років.
Вказані зміни набрали чинності 01.04.2015.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 №911-VІІІ (набрав чинності 01.01.2016; далі - Закон №911-VІІІ) у п. «е» ст. 55 Закону №1788-ХІІ в абзаці першому слова «незалежно від віку» замінено словами та цифрами «після досягнення 55 років». Також пункт доповнено абзацами дванадцятим - двадцять п`ятим, які визначають умови виходу на пенсію за вислугу років до досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту.
Отже, Законом №911-VIII встановлено раніше не передбачений законодавством вік виходу на пенсію для окремих категорій громадян, а саме: 55 років.
Рішенням Конституційного Суду України від 04.06.2019 №2-р/2019 у справі №1-13/2018 (1844/16,3011/16) визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення п. «а» ст. 54, ст. 55 Закону №1788-XII зі змінами, внесеними Законами №213-VIII, №911-VIII.
Пунктом 2 Рішення Конституційного Суду України від 04.06.2019 №2-р/2019 встановлено, що положення п. «а» ст. 54, ст. 55 Закону №1788-XII зі змінами, внесеними Законами №213-VIII, №911-VIII, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
Таким чином, наведена норма ст. 55 Закону №1788-XII підлягає застосуванню з 04.06.2019 в редакції, яка діяла до змін, внесених Законами №213-VIII, №911-VIII, і передбачає право на пенсію за вислугу років працівників освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.
Водночас, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» від 03.10.2017 №2148-VIII (далі - Закон №2148-VIII), який набрав чинності 11.10.2017, розділ ХV Прикінцеві положення Закону «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV доповнено пунктом 2-1, згідно з яким особам, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статтями 52, 54 та 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України «Про пенсійне забезпечення».
Також Законом №2148-VIII абзац 2 п. 16 розділу ХV «Прикінцеві положення» Закону «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV викладено в такій редакції: «Положення Закону України «Про пенсійне забезпечення» застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» щодо підвищення пенсій мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії».
Отже, вказаною нормою збережено гарантії певної категорії осіб, які на день набрання чинності Законом №2148-VIII мають підстави для призначення пенсії за вислугу років відповідно до статті 55 Закону «Про пенсійне забезпечення».
За таких умов, особа, яка станом на момент звернення до органів пенсійного фонду здобула від 25 до 30 років спеціального стажу роботи, має право на обчислення її спеціального стажу відповідно до положень статті 55 Закону №1788-XII в редакції, яка діяла до змін, внесених Законами №213-VIII, №911-VIII.
Крім того, аналіз змісту п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» дозволяє дійти висновку про те, що законодавець уповноважив Кабінет Міністрів України визначати перелік робіт, виконання яких зараховується до спеціального стажу, необхідного для набуття права на призначання пенсії за вислугу років за п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».
Так, постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 №909 затверджено Перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років (далі - Перелік №909).
Розділ 1 «Освіта» Переліку №909 встановлює, зокрема, що робота у загальноосвітніх навчальних закладах, військових загальноосвітніх навчальних закладах, музичних і художніх школах на посадах учителів, логопедів, вчителів-логопедів, вчителів-дефектологів, викладачів, сурдопедагогів, тифлопедагогів, вихователів, завідуючих та інструкторів слухових кабінетів, директорів, завідуючих, їх заступників з навчально-виховної (навчальної, виховної), навчально-виробничої частини або роботи з виробничого навчання, завідуючих навчальною і навчально-виховною частиною, завідувачів філіями, їх заступників з навчально-виховної (навчальної, виховної) роботи, соціальних педагогів (організаторів позакласної та позашкільної виховної роботи з дітьми), практичних психологів, педагогів-організаторів, майстрів виробничого навчання, керівників гуртків, секцій, студій та інших форм гурткової роботи дає право на пенсію за вислугу років.
14.06.2000 Кабінетом Міністрів України прийнято Постанову №963 якою затверджено Перелік посад педагогічних та науково-педагогічних працівників (далі - Перелік №963), відповідно до якого до посад педагогічних працівників віднесено наступні посади: вчителі, викладачі всіх спеціальностей, асистент вчителя, асистент вчителя-реабілітолога, старший викладач вищого навчального закладу I і II рівня акредитації, майстер виробничого навчання, педагог професійного навчання, старший вихователь, вихователь, асистент вихователя, соціальний педагог по роботі з дітьми з інвалідністю, логопед закладу охорони здоров`я та соціального забезпечення, методист, педагог-організатор, практичний психолог, соціальний педагог, керівник гуртка, секції, студії, інших форм гурткової роботи; концертмейстер, художній керівник, культорганізатор, акомпаніатор, екскурсовод, інструктор з туризму закладів освіти; старший вожатий, вожатий, вихователь-методист, музичний керівник, інструктор з фізкультури, інструктор з праці, інструктор слухового кабінету, фахівець (консультант) інклюзивно-ресурсного центру, старший керівник та керівник туристських груп (походу, екскурсії, експедиції) у позашкільних закладах; старший майстер у професійно-технічному навчальному закладі, перекладач-дактилолог; помічник директора з режиму, старший черговий з режиму, черговий з режиму у закладах освіти для громадян, які потребують соціальної допомоги і реабілітації.
Крім того, за приписами ст. 28 Закону України від 23.05.1991 №1060-ХІІ «Про освіту» (далі - Закон №1060-XII) система освіти складається із навчальних закладів, наукових, науково-методичних і методичних установ, науково-виробничих підприємств, державних і місцевих органів управління освітою та самоврядування в галузі освіти.
Відповідно до ст. 29 Закону №1060-XII структура освіти включає, поряд з іншими видами, також позашкільну освіту.
Частиною 5 ст. 12 Закону України від 22.06.2000 № 1841-ІІІ «Про позашкільну освіту» (далі - Закон № 1841-ІІІ) визначено, що перелік типів закладів позашкільної освіти затверджується Кабінетом Міністрів України.
Пунктом 6 Переліку типів позашкільних навчальних закладів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06.05.2001 №433 «Про затвердження переліку типів позашкільних навчальних закладів і Положення про позашкільний навчальний заклад» передбачено, що до позашкільних навчальних закладів відносяться мистецькі школи: музична, художня, хореографічна, хорова, школа мистецтв тощо. Відповідно до ч. 4 ст. 21 Закону №1841-III педагогічні працівники закладів позашкільної освіти мають право на пенсію за вислугою років за наявності педагогічного стажу роботи не менше ніж 25 років.
Суд зазначає, що викладач мистецької школи у дитячій музичній школі відділу культури є педагогічним працівником позашкільного навчального закладу, тобто працівником освіти. Такий стаж роботи має зараховуватись до пільгового стажу осіб у розумінні п. «е» ст. 55 Закону №1788-ХІІ при розгляді територіальними органами Пенсійного фонду України відповідних заяв про призначення пенсії, навіть попри те, що зазначена посада прямо не передбачена затвердженим Переліком №909.
Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30.01.2019 у справі №442/456/17. 
Подібні висновки також містяться у постановах Верховного Суду від 26.03.2019 у справі №484/211/17, від 23.01.2020 у справі №756/9879/16-а та від 12.04.2021 у справі №721/1053/16-а.
Таким чином, посада викладача мистецької школи та викладача у дитячій музичній школі управління культури є педагогічною посадою закладу освіти та дає право особі на призначення пенсії за вислугу років.
Відповідно до записів у трудовій книжці серії НОМЕР_2 ОСОБА_1 у період з 15.08.1989 по 06.11.1991 працювала у Камінь-Каширській дитячій школі на посаді викладача школи по класу скрипки; у період з 02.10.1996 по 09.04.2001 – на посаді викладача Ковельської школи мистецтв по класу скрипки (а.с.11-13). 
Відтак суд приходить висновку про те, що до трудового стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугу років передбачених пунктами «е»- «ж» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» має бути зарахований період трудової діяльності позивачки з 15.08.1989 по 06.11.1991 та з 02.10.1996 по 09.04.2001.
Щодо висновків відповідача про незарахування до загального страхового стажу роботи позивачки періодів роботи з 15.08.1989 по 06.11.1991 через наявність виправлення дати наказу на звільнення з роботи, яке не завірено належним чином.
Статтею 62 Закону №1788-XII встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Зазначеній нормі Закону №1788-XII відповідає пункт 1 Порядку підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 (далі - Порядок №637, зі змінами, внесеними згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 27.09.2022 №1058) відповідно до якого основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - персоніфікований облік), є трудова книжка.
Відповідно до чинної на момент внесення до трудової книжки записів Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах, організаціях, затвердженої постановою Держкомпраці СРСР від 20.07.1974 №162 (у редакції постанови Держкомпраці СРСР від 02.08.1985 №252, далі - Інструкція №162) трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника; трудові книжки ведуться на всіх робітників і службовців державних, кооперативних та громадських підприємств, установ та організацій, які пропрацювали понад 5 днів, у тому числі на сезонних та тимчасових працівників, а також на позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню (пункт 1.1 глави 1).
За приписами пункту 2.3 глави 2 Інструкції №162 всі записи в трудовій книжці про прийом на роботу, переведення на іншу постійну роботу чи звільнення, а також про нагородження та заохочення вносяться адміністрацією підприємства після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого терміну, а при звільненні - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).
Згідно з пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 №301 Про трудові книжки працівників відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.
Аналіз вказаних норм свідчить, що обов`язок щодо внесення достовірних та правильних записів до трудової книжки працівника покладається саме на власника підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган. Недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи, якій належить трудова книжка, а отже, й не може впливати на її особисті права.
Такий правовий висновок щодо застосування норм права наведений у постанові Верховного Суду від 06.02.2018 у справі №677/277/17.
За правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 06.03.2018 у справі №754/14898/15-а, не всі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальною обставиною є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці.
Окрім того, частиною 3 статті 44 Закону №1058-IV визначено, що органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. На такі перевірки не поширюється дія положень законодавства про здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.
Таким чином, законодавець не тільки наділив відповідача правом на перевірку відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, а й зобов`язав витребовувати в установленому законодавством порядку відомості, необхідні для здійснення покладених на Головне управління Фонду завдань та сприяти особам, що звернулись за призначенням пенсії. Такі повноваження можуть бути реалізовані шляхом відповідних запитів, витребування первинних документів щодо підтвердження наявного страхового стажу, проведення фактичних перевірок тощо.
Всупереч наведеному, ГУ ПФУ в Полтавській області не надано суду доказів щодо здійснення ним своїх повноважень в частині отримання додаткових документів/надання заявнику допомоги в їх отриманні, які були б достатніми для зарахування спірних періодів роботи до спеціального та загального стажу.
Верховним Судом у постановах від 21.11.2018 у справі №672/914/16-а та від 11.07.2019 у справі №127/1849/17 викладено висновки, що перевірка достовірності виданих документів покладається на Пенсійний орган, а сумніви останнього щодо обґрунтованості їх видачі або відсутність можливості їх перевірити самі по собі не можуть бути підставою для відмови у призначенні чи перерахунку пенсії.
На переконання суду, позивач зі свого боку вчинив всі залежні від нього дії для отримання відповідних первинних документів і у неї відсутня будь-яка можливість в інший спосіб їх отримати з незалежних від нього підстав.
В свою чергу, ГУ ПФУ в Полтавській області, як орган, що розглядав заяву позивачки про призначення пенсії, не вжив заходів для всебічного, повного і об`єктивного розгляду заяви ОСОБА_1 .
Відповідачем не надано доказів того, що позивачка у спірний період не працювала або її періоди роботи не відповідають дійсності, чи записи у трудовій книжці позивача стосовно стажу роботи зроблені неправильно, неточно або з іншими вадами, які заважають їх зарахуванню до стажу роботи, або взагалі відсутні, а тому суд вважає за можливе вважати їх як належною інформацією, яка утримує в собі доказову складову на підтвердження права позивача на пенсійне забезпечення.
Враховуючи встановлені судом обставини справи, суд приходить до висновку, що ГУ ПФУ в Полтавській області під час розгляду заяви позивачки про призначення пенсії за вислугу років, протиправно не було зараховано до її загального страхового стажу періоду з 15.08.1989 по 06.11.1991.
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.
Враховуючи те, що відповідач, не зарахувавши спірні періоди роботи до стажу позивачки, що дає право на призначення пенсії за віком та загального страхового стажу, не дотримався вимог коментованих вище норм законодавства України, спірне у даній справі рішення ГУ ПФУ в Полтавській області №033050013139 від 19.02.2026 не відповідає критеріям, визначеним у статті 2 КАС України та статті 19 Конституції України, у зв`язку із чим є протиправним та підлягає скасуванню. 
При вирішенні спору в частині позовних вимог зобов`язального характеру, суд враховує наступне.
ОСОБА_1 просить суд зобов`язати відповідача призначити пенсію за вислугу років на підставі пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з дня звернення (12.02.2026), зарахувавши до страхового стажу період роботи з 15.09.1989 по 06.11.1991.
Одночасно у позовній заяві вказує на неправомірність рішення ГУ ПФУ в Полтавській області в частині незарахування до її спеціального стажу за вислугу років періодів роботи з 15.08.1989 по 06.11.1991 та з 02.10.1996 по 30.06.2000.
Відповідно до частини 2 статті 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень
Вихід суду за межі позовних вимог можливий у тому разі, якщо позивач, вказавши у заяві одну конкретну вимогу, не зазначив іншу, яка має послідовний зв`язок із попередньою та випливає із фактичної спірної ситуації, викладеної у позовній заяві.
В межах розгляду даної справи судом встановлено протиправність оскаржуваного рішення відповідача в частині не зарахування до спеціального стажу позивачки за вислугу років періодів роботи з 15.08.1989 по 06.11.1991 (запис 5-6 трудової книжки НОМЕР_2 ) та з 02.10.1996 по 09.04.2001 (запис 11-13 трудової книжки НОМЕР_2 ).
Відтак з метою ефективного захисту прав ОСОБА_1 суд вважає за можливим та необхідним вийти за межі позовних вимог та прийняти рішення про зобов`язання ГУ ПФУ в Полтавській області до спеціального стажу позивачки за вислугу років вказаних вище спірних періодів трудової діяльності позивачки: з 15.08.1989 по 06.11.1991 у Камінь-Каширській дитячій школі на посаді викладача школи по класу скрипки; період з 02.10.1996 по 09.04.2001 – на посаді викладача Ковельської школи мистецтв по класу скрипки. 
Також, з огляду на висновки суду, викладені вище, відповідача слід зобов`язати зарахувати до загального страхового стажу ОСОБА_1 період з15.08.1989 по 06.11.1991.
Щодо вимоги позивачки про зобов`язання ГУ ПФУ в Полтавській області призначити їй пенсію за вислугу років із дати звернення, суд зазначає, що відповідно до статті 58 Закону №1058-VІІ саме Пенсійний фонд України є органом, який, зокрема, призначає пенсії та підготовляє документи для її виплати. Тобто, Пенсійний фонд має виключну компетенцію в питаннях призначення пенсії.
Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим ч.3 ст.2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади.
Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - ключовим завданням якого є здійснення правосуддя. Тому завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішення.
Відповідно до частини 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Оскільки вирішення питання призначення пенсії є виключною компетенцією органів пенсійного фонду, суд дійшов висновку про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за вислугу років від 12.02.2026, з урахуванням висновків суду, викладених у даному рішенні.
Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що позову слід задовольнити частково.
Згідно з ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до вимог статті 244 КАС України суд під час ухвалення рішення вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати.
За змістом частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Як слідує з матеріалів справи при зверненні до суду позивачка сплатила судовий збір в сумі 1331,20 грн, що підтверджується квитанцією від 12.03.2026 (а.с.5).
Оскільки суд задовольняє позов частково, то на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ПФУ в Полтавській області необхідно стягнути судовий збір у розмірі 887,46 грн пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Керуючись статтями 2, 9, 72-77, 139, 243-246, 255, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд 

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області від 19.02.2026 №033050013139 щодо відмови у призначенні пенсії за вислугу років на підставі пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області зарахувати до загального страхового стажу ОСОБА_1 періоду роботи з 15.09.1989 по 06.11.1991 та до спеціального стажу ОСОБА_1 за вислугу років - періодів роботи з 15.08.1989 по 06.11.1991 (запис 5-6 трудової книжки НОМЕР_2 ) та з 02.10.1996 по 09.04.2001 (запис 11-13 трудової книжки НОМЕР_2 ).
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 12.02.2026 про призначення пенсії за вислугу років на підставі пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», з урахуванням висновків суду, викладених у даному рішенні.
В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області судовий збір в сумі 887 (вісімсот вісімдесят сім гривень) 46 копійок.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст рішення складено та підписано судом 27 травня 2026 року. 
Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_4 ).
Відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (36000, Полтавська область, м. Полтава, вул. Соборності, 66; код ЄДРПОУ 13967927).

Суддя Н. В. Стецик