Справа № 635/8589/24
Провадження № 2/635/1010/2026

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2026 року с-ще. Покотилівка Харківської області

Харківський районний суд Харківської області у складі:
головуючого судді Бондаренка І.Е.,
секретаря судового засідання Козлюк Е.І.
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними письмовими матеріалами цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

І. Процедура.

Справу відкрито та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження; ухвалою про відкриття провадження сторонам визначено строки для подання заяв по суті справи та доказів. 
Позивач подав позов, додав письмові матеріали, а також:
клопотання про розгляд справи без участі представника позивача;
клопотання про розгляд справи у спрощеному позовному провадженні.

Суд розглянув справу у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, оскільки спір стосується документально підтверджуваних обставин і може бути вирішений на підставі письмових доказів, поданих учасниками справи. Заслуховування усних пояснень не є необхідним, оскільки у справі не порушуються питання, що потребують безпосередньої оцінки достовірності показань чи поведінки сторін. Такий порядок розгляду відповідає положенням ЦПК України та узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої право на усне слухання не є абсолютним, а письмове провадження є допустимим, якщо сторони мали реальну можливість подати свої доводи і докази, а справа може бути належно вирішена за матеріалами справи (рішення у справі Jussila v. Finland).

Відповідач відзиву не подав, доказів на спростування позовних вимог не надав; однак відсутність відзиву не звільняє позивача від обов`язку доведення підстав та розміру заявлених вимог.
Вирішуючи спір, суд застосовує імперативні приписи законодавства, спрямовані на захист слабшої сторони у споживчих правовідносинах, з власної ініціативи, виходячи з установлених у справі обставин і поданих доказів.

ІІ. Факти
1. Зміст позовних вимог

Акціонерне товариство «Універсал Банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про надання банківських послуг (картковий кредитний ліміт у межах продукту «монобанк»).

Ціна позову становить 104 640,98 грн.
Позивач просить стягнути з відповідача:

104 640,98 грн. — заборгованість за тілом кредиту;
судові витрати зі сплати судового збору у сумі 3 028,00 грн.

2. Обставини, на які посилається позивач.

Позивач стверджує, що:

26.09.2018 відповідач підписала анкету-заяву про приєднання до договору про надання банківських послуг;

банком було встановлено кредитний ліміт, а кредитування здійснювалося шляхом використання платіжної картки;
відповідач належним чином не виконувала обов`язок зі своєчасного погашення заборгованості;
станом на 26.05.2024 загальна заборгованість становить 104 640,98 грн., при цьому позивач заявляє до стягнення лише тіло кредиту, без штрафів, пені та інших нарахувань;
позивач зазначає про істотне порушення зобов`язання та вказує, що повідомлення про прострочення та вимогу погашення направлялося через дистанційні канали зв`язку (зокрема повідомлення у мобільному застосунку).

3. Документи, подані позивачем, та їх реквізити.

У підтвердження позовних вимог позивач подав до суду такі матеріали (із реквізитами, що вбачаються з документів):

Позовна заява Акціонерного товариства «Універсал Банк» (складена 26.05.2024) про стягнення 104 640,98 грн. та судового збору 3 028,00 грн.

Клопотання представника позивача про розгляд справи без участі представника позивача (датоване 26.05.2024).
Клопотання про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження (датоване 26.05.2024).
Розрахунок заборгованості за договором № б/н від 26.09.2018, укладеним між АТ «Універсал Банк» та ОСОБА_1 , станом на 26.05.2024. У розрахунку позивач відображає, що заборгованість у заявленій сумі складається з:
тіло кредиту — 104 640,98 грн.;
пеня/штрафи — 0,00 грн.;
інші нарахування — 0,00 грн.
Пояснювальний аркуш (опис структури та колонок розрахунку заборгованості), скріплений відбитком печатки банку (з датуванням у межах формування позовного пакета).
Анкета-заява до Договору про надання банківських послуг (договір без номера, від 26.09.2018), що містить підпис відповідача, персональні дані, а також відомості, на які посилається позивач, зокрема:
встановлений кредитний ліміт — 85 000,00 грн.;
номер платіжної картки (у документі зазначено у маскованому вигляді).
Дата підписання вказана як 26.09.2018.
Витяг з Умов і правил обслуговування в АТ «Універсал Банк» щодо продукту «монобанк» (у наданому витягу зазначено: затверджено протоколом № 46 від 24.11.2021, чинність з 27.11.2021; на витягу наявні службові відмітки про формування/засвідчення у межах підготовки позовних матеріалів).
Витяг з Тарифів за карткою «монобанк» (на витязі наявні службові відмітки про формування/засвідчення у межах підготовки позовних матеріалів). Із таблиці тарифів вбачається, зокрема:
пільговий період — до 62 днів;
процентна ставка у пільговому періоді — 0,00001 % річних;
базова процентна ставка — 3,1 % на місяць (що відповідає 37,2 % річних при простому перерахунку);
збільшена процентна ставка у разі прострочення — 6,2 % на місяць (що відповідає 74,4 % річних при простому перерахунку);
мінімальний платіж — 4 % від заборгованості, але не менше 100,00 грн.
Паспорт споживчого кредиту (за програмою кредитування у межах продукту «монобанк», у наданому вигляді — типовий документ з орієнтовними параметрами). Із паспорта вбачається, зокрема:

сума/ліміт може зазначатися як діапазон (у наданому документі — неперсоніфікований діапазон);
строк кредитування (для кредитної лінії) поданий як тривалий період;
реальна річна процентна ставка у прикладі — 44,26 %;
паспорт містить типові застереження та приклад розрахунку загальної вартості кредиту.

ІІІ. Право.

Відповідно до ч. 3 ст. 1054 ЦК України «особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом». У системному зв`язку зі ст. 6 та ч. 2 ст. 627 ЦК України це означає, що свобода договору у сфері споживчого кредитування обмежується імперативними приписами спеціального законодавства. Тому суд при вирішенні спору зобов`язаний застосовувати не лише загальні положення цивільного законодавства, а насамперед, з урахуванням пріоритету спеціальної норми над загальною, спеціальні норми Закону України «Про споживче кредитування», Закону України «Про електронну комерцію» та законодавства про захист прав споживачів, які визначають обов`язкові вимоги до змісту умов кредитування, порядку електронного укладення договору, інформування споживача та доведеності факту належного доведення таких умов до його відома до моменту укладення договору.

Суд кваліфікує спірні правовідносини як правовідносини у сфері споживчого кредитування, у яких предметом судової перевірки є не лише наявність грошової вимоги як такої, а весь ланцюг юридично значущих дій професійного кредитодавця: переддоговірне інформування споживача, оцінка його кредитоспроможності, доведення індивідуальних умов кредиту, належне оформлення приєднання, фактичне надання кредитних коштів, післяукладене інформування, настання прострочення та правильність і прозорість розрахунку заявленої до стягнення суми. Саме тому у таких спорах суд застосовує імперативні приписи спеціального законодавства з власної ініціативи, оскільки кредит у значенні грошової суми є лише результатом правовідносин, тоді як споживче кредитування є врегульованим законом процесом, кожна істотна ланка якого підлягає перевірці судом.

10.06.2017 набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», який було прийнято зокрема, з метою імплементації європейських стандартів захисту споживачів фінансових послуг та запобігання непрозорим і агресивним практикам споживчого кредитування.

Одним із ключових законодавчих запобіжником від таких практик є частина сьома статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» відповідно до якої зміна умов договору про споживчий кредит можлива лише за згодою сторін, а умова договору про можливість внесення до нього змін в односторонньому порядку є нікчемною. Після змін, внесених Законом №3498-IX від 22.11.2023, законодавець не відмовився від принципу необхідності згоди сторін на зміну умов договору про споживчий кредит. Навпаки, запровадивши спеціальне регулювання для договорів про споживчий кредит у формі кредитування рахунку та кредитної лінії, законодавець прямо визначив випадок, порядок і гарантії, за яких можливе продовження строку користування кредитом, зокрема обов`язок завчасного інформування споживача про відповідні зміни та надання йому права відмовитися від такого продовження. Це свідчить про те, що навіть у спеціально передбачених законом випадках зміна умов кредитування пов`язується не з пасивною поведінкою споживача, а з необхідністю забезпечення його належної поінформованості та реальної можливості прийняти самостійне рішення щодо подальшого користування кредитом.

У статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» поновлювана кредитна лінія визначена як вид споживчого кредиту, за яким після повернення споживачем використаної частини кредитних коштів він отримує право повторно користуватися кредитом у межах встановленого кредитодавцем кредитного ліміту. Наведене визначення пов`язує поновлюваність кредитної лінії з відновленням можливості користування кредитним ресурсом після погашення заборгованості та відмежовує її від питань зміни розміру кредитного ліміту чи інших умов кредитування, які регулюються окремими положеннями Закону.

Закон України «Про споживче кредитування» (ст. 2, 8–11) встановлює обов`язок кредитодавця надати споживачу повну, зрозумілу та персоналізовану переддоговірну інформацію про кредит та його повну вартість, а також до укладення договору здійснити оцінку кредитоспроможності споживача. Ці вимоги формують предмет доказування у спорі про стягнення заборгованості, оскільки стосуються як усвідомленості приєднання, так і відповідальності професійного кредитодавця за прозорість і перевірюваність умов кредиту.

За абз. 2–3 ч. 1 ст. 13 Закону України «Про споживче кредитування» у разі укладення договору в електронній формі кредитодавець зобов`язаний забезпечити передання споживачу одного з оригіналів договору (змін до договору), а також додатків у спосіб, що дозволяє ідентифікувати особу, яка отримала примірник, зокрема із використанням контактних даних, наданих споживачем під час укладення договору. Обов`язок доведення того, що один з оригіналів договору (змін до договору) був переданий споживачу, покладається на кредитодавця. Саме доведеність такого передання у належний спосіб є складовою доведення належного інформування та усвідомленості приєднання.

Частина 4 ст. 16 Закону України «Про споживче кредитування» визначає умови дострокового повернення споживчого кредиту: кредитодавець має діяти у встановленому законом порядку, зокрема шляхом належного повідомлення споживача та надання строку для усунення порушення, якщо закон пов`язує з цим можливість вимоги дострокового повернення. Доведеність такого повідомлення та дотримання процедури входить до предмета доказування у разі, якщо позовні вимоги обґрунтовуються достроковістю виконання.

Стаття 21 Закону України «Про споживче кредитування» визначає особливості відповідальності споживача за договором про споживчий кредит і встановлює обмеження щодо застосування неустойки та інших платежів у разі прострочення (зокрема, граничні розміри пені, загальне обмеження сукупної неустойки та інших платежів, а також заборону застосування штрафу і пені за одне й те саме порушення). У спорах про стягнення заборгованості це означає, що кредитодавець (або правонаступник) зобов`язаний надати прозорий, поелементний та перевірюваний розрахунок нарахувань із чітким розмежуванням тіла кредиту, процентів, комісій та санкцій, із зазначенням конкретних періодів і підстав нарахування, без “накладання” кількох видів відповідальності за один і той самий період.

Частина 4 ст. 3 Закону України «Про споживче кредитування» встановлює особливий режим для мікрокредиту, однак не звільняє кредитодавця від обов`язків щодо переддоговірного інформування, оцінки кредитоспроможності, належного оформлення договору та доведення передання споживачу примірника договору і додатків.

Закон України «Про захист прав споживачів» (ст. 19) забороняє нечесну (оманливу) підприємницьку практику. Для суду це має значення як орієнтир оцінки добросовісності кредитодавця та прозорості його доказової бази: споживач не може бути поставлений у становище, коли реальні умови кредиту, повна вартість і механізм нарахувань не піддаються перевірці судом.

Стаття 415 Угоди про асоціацію Україна — ЄС закріплює напрям високого рівня захисту прав споживачів та узгодження підходів із правом Європейського Союзу. У цій площині суд враховує як орієнтир підходи Суду Справедливості ЄС (зокрема у справі Radlinger та інших) щодо необхідності забезпечення дієвості захисту споживача і перевірки дотримання імперативних вимог про інформування та повну вартість кредиту, незалежно від процесуальної активності слабшої сторони.

Норми про електронні правочини та електронні документи (загальна рамка)

У системному зв`язку зі спеціальними приписами Закону України «Про споживче кредитування» (зокрема абз. 2–3 ч. 1 ст. 13) суд враховує загальні правила цивільного обороту щодо електронних правочинів та електронних документів. Зокрема, Закон України «Про електронну комерцію» визначає порядок укладення електронного договору та акцепту (ст. 11), передбачає, що електронний договір, підписаний у порядку, визначеному законом, прирівнюється за правовими наслідками до договору у письмовій формі (ч. 12 ст. 11), а момент підписання електронного правочину пов`язує з використанням електронного підпису (у тому числі електронного підпису одноразовим ідентифікатором) або інших передбачених законом засобів (ст. 12).

Закон України «Про електронні документи та електронний документообіг» визначає електронний документ як документ з обов`язковими реквізитами (ст. 5), встановлює, що оригіналом електронного документа є електронний примірник з обов`язковими реквізитами, зокрема з електронним підписом або підписом, прирівняним до власноручного (ст. 7), а юридична сила та допустимість електронного документа як доказу не можуть заперечуватися лише через електронну форму (ст. 8).

Закон України «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги» закріплює, що кваліфікований електронний підпис має таку саму юридичну силу, як і власноручний підпис, та має презумпцію його відповідності власноручному підпису (ч. 4 ст. 18).

Отже, у дистанційній моделі саме наявність і відтворюваність електронного сліду (ідентифікація особи, факт акцепту/підпису визначеним законом способом, цілісність і справжність електронного документа, підтвердження передання/одержання примірника договору та додатків) є тим юридичним механізмом, який робить електронний договір рівним письмовому; тому паперові роздруківки без підтверджуваних електронних реквізитів та без можливості перевірки цілісності й походження не замінюють передбачене законом доказування.

Суд зазначає, що перевірка дотримання кредитодавцем вимог спеціальних законів у сфері споживчого кредитування та захисту прав споживачів не є виходом за межі позовних вимог і не є проявом розсуду чи «забаганкою» суду. Це — обов`язок суду застосувати імперативні норми матеріального права з власної ініціативи, оскільки інакше права споживача як слабкої сторони стали б суто декларативними, а професійний кредитодавець отримував би процесуальну перевагу лише через пасивність споживача. Саме тому суд перевіряє, чи доведено належне інформування споживача, належне укладення договору та прозорість розрахунку, і дає цим обставинам правову оцінку незалежно від того, чи заявляв споживач відповідні заперечення.

За ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, і несе ризик наслідків їх недоведення; спрощене позовне провадження не змінює ані предмета доказування, ані стандарту належності, допустимості та достовірності доказів. За ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, установлених Кодексом.

Електронні докази визначені ст. 100 ЦПК України як інформація в електронній (цифровій) формі; такі докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним підписом; учасники справи мають право подавати електронні докази і в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом, однак паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом. Подання електронного доказу у паперовій формі саме по собі не усуває потреби перевірити його походження, цілісність і зв`язок із конкретними обставинами справи, а також не звільняє сторону, яка посилається на такий доказ, від обов`язку вказати на наявність оригіналу електронного доказу та забезпечити можливість його перевірки у разі спору щодо достовірності.

Відповідно до ст. 100 ЦПК України у разі посилання кредитора на дистанційне укладення договору суд очікує первинні електронні дані, а професійний кредитор, який працює в режимі «електронного банкінгу», з огляду на вимоги регулятора (зокрема, щодо внутрішніх процедур, обліку та контролю за операціями) має об`єктивну можливість їх формувати, зберігати та відтворювати. 
Суд лише зазначає, що сучасна дистанційна модель об`єктивно допускає існування перевірюваних електронних даних зокрема, для підтвердження показу умов і волевиявлення можуть бути подані журнали подій у форматах CSV/JSON (коли, кому і яку редакцію документа показано; подія прийняття; технічні ідентифікатори сесії), а для підтвердження одноразового ідентифікатора — такі самі файли з даними про створення, надсилання, доставку та введення коду і прив`язку цих подій до акцепту. Якщо заявляється підписання кваліфікованим електронним підписом, належним носієм може бути PDF з вбудованим підписом або пара документ + файл підпису (P7S) чи контейнер ASiC, що дозволяє перевірити підписувача, час і незмінність документа. Для доведення фактичної видачі та руху коштів можуть бути подані електронні виписки/реєстри операцій у PDF/CSV, а для зручності передачі до суду — один архів ZIP з переліком файлів і контрольними цифровими відбитками, який може бути поданий через «Електронний суд» або на електронному носії, що забезпечує відтворювану перевірку. 
Суд наводить ці приклади не як обов`язковий стандарт доведення, а лише як ілюстрацію об`єктивної можливості існування та надання перевірюваних електронних доказів у межах дистанційної моделі кредитування.

Для небанківських кредитодавців (фінкомпаній, МФО) Положення НБУ №199 вимагає, щоб облікові системи забезпечували збереження та реєстрацію договорів (у т. ч. в електронній формі), можливість копіювання та друку, а також відновлення інформації шляхом збереження документів, які стали підставою для формування бази даних.

Для банків це Положення про забезпечення безперервного функціонування інформаційних систем Національного банку України та банків України, затверджене постановою НБУ від 17.06.2004 № 265.Саме вимоги про структуру електронних архівів і резервних копій баз даних, зберігання копій у віддаленому пункті та можливість відновлення виконаних банківських операцій були додані та уточнені постановою НБУ від 25.05.2015 № 337.

У системному зв`язку норми ЦК України та спеціального законодавства про споживче кредитування встановлюють стандарт відповідального кредитування: професійний кредитодавець повинен забезпечити прозорість умов і повної вартості кредиту, до укладення договору здійснити оцінку кредитоспроможності споживача та мати можливість підтвердити, що споживач отримав повну персоналізовану інформацію і примірник договору з додатками у спосіб, який дозволяє ідентифікувати одержувача. Недодержання або недоведеність виконання цих обов`язків не створює для кредитодавця процесуальної переваги, а навпаки — означає, що ризик наслідків непрозорості та прогалин доказування покладається на сторону, яка заявляє вимогу.

У зв`язку з наведеним суд виходить із того, що «прибуткові» нарахування (проценти, комісії та інші платежі, які становлять винагороду кредитодавця) можуть бути стягнуті лише за умови доведеності належного переддоговірного інформування, належного укладення договору (у тому числі у частині електронного приєднання), передання споживачу примірника договору з додатками у встановлений законом спосіб, а також за наявності прозорого, поелементного і перевірюваного розрахунку. Якщо ж кредитодавець не довів виконання обов`язку оцінки кредитоспроможності та інших імперативних переддоговірних вимог, суд не має підстав вважати доведеною та законною заявлену винагороду кредитодавця у вигляді «прибуткових» нарахувань, оскільки за таких прогалин неможливо перевірити ані усвідомленість приєднання до ціни кредиту, ані правомірність і розмір заявлених нарахувань; ризик такої недоведеності несе професійний позивач.

Питання судових витрат на правничу допомогу вирішується з урахуванням того, що такі витрати не є автоматичними: вони мають бути підтверджені належними доказами та відповідати критеріям необхідності й розумності. При оцінці суд враховує баланс інтересів сторін, статус відповідача як слабшої сторони, а також регуляторні вимоги до професійного кредитора щодо належної організації діяльності та внутрішніх процедур, у тому числі вимог щодо належного обліку та документування операцій і вимог.

Для оцінки доведеності електронної форми волевиявлення та належного інформування суд виходить з того, що професійний кредитор має довести не загальні твердження, а конкретні перевірювані факти: що саме було показано споживачу до приєднання, коли, у якій редакції, і що споживач усвідомлено погодився з умовами, які визначають повну вартість кредиту та межі його ризиків.

У разі, коли кредитодавець фактично поєднує паперові та дистанційні елементи взаємодії зі споживачем, суд оцінює доведеність істотних умов окремо для кожного етапу: первинного приєднання та подальших змін умов. Паперовий документ з графічним підписом підтверджує факт підписання саме цього документа, але не замінює доказів електронної частини процесу, якщо банк посилається на дистанційні механізми підтвердження і доставки повідомлень. Відсутність відтворюваних службових записів та фіксації редакцій умов унеможливлює перевірку того, які умови діяли та які саме зміни були прийняті, а ризик такої невизначеності несе професійний кредитодавець.

IV. ОЦІНКА СУДУ.

Суд враховує, що перевірка вимог про стягнення заборгованості за споживчим кредитом передбачає послідовне з`ясування трьох взаємопов`язаних питань: які саме обставини входять до предмета доказування, чому ці обставини мають істотне значення для захисту прав споживача та якими доказами вони повинні підтверджуватися відповідно до законодавства про споживче кредитування та діяльність професійних кредиторів.
Суд виходить із того, що справа про стягнення заборгованості за споживчим кредитом не може розглядатися відокремлено від усієї процедури споживчого кредитування у конкретній справі. Заявлена до стягнення сума є лише кінцевим результатом попередніх юридично значущих дій кредитодавця: належного інформування споживача, визначення індивідуальних умов кредиту, оформлення приєднання, фактичного надання кредитних коштів, супроводу договору, фіксації прострочення та формування прозорого розрахунку. Тому суд перевіряє не тільки арифметичний підсумок вимог, а й доведеність кожної істотної ланки, від переддоговірного інформування до розрахунку боргу, без якої заявлений борг не може вважатися належно підтвердженим.
Суд виходить із того, що у сфері споживчого кредитування усвідомлена згода споживача є ключовою умовою правомірності покладення на нього грошового зобов`язання, що узгоджується з підходами Суду Європейського Союзу та Європейського суду з прав людини, які вимагають реальної поінформованості особи про економічні наслідки прийнятого рішення. Така згода не презюмується з факту підписання документів і підлягає перевірці судом за сукупністю об`єктивних критеріїв, зокрема: видимості ризику до приєднання, індивідуалізації умов, часової узгодженості документів, належного підтвердження волевиявлення, прозорості механізму формування боргу та передбачуваності його наслідків. За відсутності доведеності цих критеріїв суд не має підстав вважати, що споживач надав усвідомлену згоду на відповідні фінансові наслідки.
Суд враховує, що діяльність із надання споживчих кредитів є професійною та регульованою діяльністю на ринку фінансових послуг. Відповідно до Законів України «Про споживче кредитування», «Про фінансові послуги та фінансові компанії», «Про організацію формування та обігу кредитних історій», «Про банки і банківську діяльність», Постанови Правління Національного банку України від 11.06.2018 № 64 «Про затвердження Положення про організацію системи управління ризиками в банках України та банківських групах», Положення про авторизацію надавачів фінансових послуг та умови провадження ними діяльності з надання фінансових послуг, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 29.12.2023 № 199, Постанови Правління Національного банку України від 30.06.2016 № 351 «Про затвердження Положення про визначення банками України розміру кредитного ризику за активними банківськими операціями» та інших нормативно-правових актів Національного банку України щодо управління ризиками, обліку операцій та зберігання інформації, професійний кредитор зобов`язаний формувати, вести та зберігати кредитну документацію (справу/досьє) щодо кожного кредитного зобов`язання. Такий обов`язок є імперативним та становить невід`ємну складову належної та добросовісної підприємницької практики на ринку споживчого кредитування. Кредитна справа (досьє) може вестися у паперовій або електронній формі залежно від організації діяльності кредитора, однак незалежно від форми ведення вона повинна забезпечувати можливість перевірки всіх істотних етапів кредитних правовідносин, зокрема ідентифікації споживача, оцінки його кредитоспроможності, укладення договору, фактичного отримання кредитних коштів, належності платіжного засобу позичальнику, обліку заборгованості, управління кредитним ризиком, супроводження кредитного активу та подальшого відступлення права вимоги. Відомості щодо фактичного отримання споживачем кредитних коштів є складовою такої кредитної справи/досьє та повинні існувати незалежно від виникнення судового спору. За таких умов суд оцінює докази, що походять із кредитної справи/досьє або повинні були бути сформовані та збережені у її складі. Водночас судовий розгляд не призначений для створення, доповнення чи формування тих складових кредитної справи (досьє), які професійний кредитор був зобов`язаний сформувати та зберігати під час здійснення своєї господарської діяльності. Саме по собі посилання на відсутність таких відомостей, необхідність їх додаткового отримання або неможливість їх подання до суду не узгоджується з моделлю належної та добросовісної підприємницької практики професійного кредитора, для якого формування та ведення кредитної справи/досьє є імперативним обов`язком, а не дією, що здійснюється лише у зв`язку з виникненням судового спору.
Відсутність у кредитора відомостей, які за своєю природою повинні міститися у кредитній справі/досьє, не може розглядатися як звичайний процесуальний недолік, що усувається шляхом звернення до суду. 
Суд не може використовуватися як інструмент формування кредитної справи (досьє), усунення недоліків її ведення або отримання відомостей, які професійний кредитор був зобов`язаний мати та зберігати у межах своєї звичайної господарської діяльності. Протилежний підхід фактично означав би перекладення на суд частини функцій професійного кредитора та використання судового механізму як елемента процесу кредитування, управління кредитним ризиком і документального супроводження кредитного активу, що не належить до компетенції суду.

Якщо кредитор посилається на поновлювану кредитну лінію та зміни кредитного ліміту як на складову формування заявленої заборгованості, він повинен надати суду зрозумілі та перевірювані відомості щодо кожного використання кредитного ресурсу (траншу), які дозволяють встановити дату його виникнення, розмір, строк користування відповідними коштами, дату та підстави зміни кредитного ліміту, стан заборгованості на такі дати, а також вплив відповідних змін на структуру боргу. Лише за наявності таких відомостей суд може перевірити, чи не призвело збільшення кредитного ліміту до фактичного продовження строку користування раніше наданими коштами та чи не включає заявлена до стягнення сума проценти, нараховані після спливу строків кредитування окремих траншів.

Ненадання таких відомостей унеможливлює перевірку розрахунку заборгованості та не може бути усунуте шляхом покладення на суд обов`язку самостійно аналізувати масив банківських операцій, визначати окремі транші кредитування, встановлювати строки їх користування та реконструювати структуру боргу замість професійного кредитора.1. Загальні підходи суду до доказування у цьому спорі.

Суд уважно відокремлює три групи обставин, які у спорах про карткове споживче кредитування мають бути доведені належними доказами:
1.Факт виникнення зобов`язання (укладення договору та приєднання до конкретних умов).
2.Факт надання кредиту (фактичне використання кредитних коштів як окремі кредитні зарахування/операції, відмежовані від власних коштів клієнта).
3.Розмір вимог (поелементний розрахунок та можливість судової перевірки).

У цій справі позивач заявив до стягнення лише тіло кредиту, без «прибуткових» нарахувань. Проте й у такому випадку суд не може обійти мінімальний контроль: тіло кредиту — це не абстрактна цифра у розрахунку, а сума фактично наданих та неповернутих кредитних коштів, яка має бути підтверджена доказами руху за рахунком/карткою в автентичній формі, з можливістю перевірки.

2. Укладення договору та умови кредитування.

2.1. Анкета-заява від 26.09.2018.
Позивач подав анкету-заяву до договору про надання банківських послуг, яка містить підпис відповідача та дату 26.09.2018, а також відомості про встановлення кредитного ліміту 85 000,00 грн.
Цей документ підтверджує намір приєднання до банківського обслуговування та може свідчити про факт підписання заяви.

2.2. Редакція умов і тарифів.
Разом з тим, позивач подав витяг з умов і правил, у якому прямо зазначено, що документ затверджений протоколом № 46 від 24.11.2021 і чинний з 27.11.2021, тобто після дати приєднання відповідача (26.09.2018).
Позивач не подав доказів того, яка саме редакція умов діяла на момент приєднання у 2018 році та що саме вона була доведена до відома відповідача до підписання/акцепту.

Аналогічно, подані тарифи та паспорт споживчого кредиту у наданому вигляді мають ознаки типових документів, сформованих у межах підготовки позову, а не персоніфікованого пакета, наданого конкретному споживачу до приєднання.

2.3. Процентні ставки (за поданими документами).
Із витягу з тарифів вбачається:

0,00001 % річних у пільговому періоді;
3,1 % на місяць (базова ставка);
6,2 % на місяць (збільшена ставка у разі прострочення).

Водночас у поданому банком розрахунку заборгованості у таблиці наявні графи із зазначенням ставок у вигляді 38,4 % та 76,8 % (як річні величини), що не є очевидно тотожним наведеним у тарифах параметрам і потребує чітких пояснень та узгодження. Таких пояснень і узгодження позивач не надав.

З огляду на це суд констатує, що позивач не забезпечив належної перевірюваності того, що саме ті умови, на які він посилається, були індивідуально повідомлені та прийняті відповідачем у належний момент і в належній редакції.

3. Електронна форма та ланцюг електронних доказів.

Позивач описує модель обслуговування як дистанційну із використанням мобільного застосунку, повідомлень та інших електронних каналів.

Однак у матеріалах справи відсутні:
службові записи подій (перегляд документів, акцепт, підтвердження умов);
докази підтвердження приєднання одноразовими цифровими паролями або іншими технічними засобами;
докази доставки документів та повідомлень (квитанції доставки електронних листів, коротких повідомлень, повідомлень у застосунку з фіксацією отримання адресатом);
відтворюваний знімок саме показаної відповідачу редакції документів до приєднання (із датою, номером редакції та контрольним цифровим відбитком даних);
електронні документи з кваліфікованим електронним підписом та позначкою часу, які б дозволяли перевірити автентичність і незмінність поданих матеріалів.

Подання натомість паперових витягів та таблиць, сформованих для суду, не замінює вимоги перевірюваності у споживчому кредитуванні, особливо коли сам позивач посилається на дистанційні канали приєднання та інформування.

4. Фактична видача кредиту та розмір «тіла» кредиту.
Позов заявлено про стягнення тіла кредиту 104 640,98 грн.
Для доведення цієї суми позивач подав розрахунок заборгованості (табличні дані), але не подав автентичних виписок за рахунком/карткою, які б:

ідентифікували кожне кредитне зарахування або використання кредитних коштів;
відмежовували кредитні кошти від власних коштів клієнта;
підтверджували зміну (за наявності) кредитного ліміту понад 85 000,00 грн., оскільки заявлене тіло боргу перевищує первісно вказаний ліміт;

дозволяли суду перевірити, яким чином сформовано підсумкову суму 104 640,98 грн. як саме «тіло кредиту».

Суд не заперечує, що внутрішні облікові таблиці банку можуть містити інформацію про операції. Проте у споживчому спорі, де кредитор є професійним учасником ринку та зобов`язаний діяти прозоро і зберігати належні докази, одного лише облікового розрахунку без автентичних виписок та без можливості перевірки вихідних даних недостатньо для висновку про доведеність розміру тіла кредиту.

5. Прострочення та дострокова вимога.

Позивач вказує, що заборгованість стала простроченою, а кредит був переведений у стан «на вимогу», та посилається на повідомлення через дистанційні канали.

Однак належних доказів дотримання спеціального порядку повідомлення споживача та надання строку для усунення порушення (частина четверта статті 16 Закону України «Про споживче кредитування») матеріали справи не містять. Відсутні докази доставки та отримання таких повідомлень адресатом, а також зміст повідомлень у перевірюваній формі.

6. Висновок суду щодо доведеності вимог наданими доказами.

Сукупність поданих позивачем матеріалів не дає суду можливості:
встановити, яка саме редакція істотних умов кредитування була доведена до відповідача до приєднання у 2018 році;
перевірити дотримання мінімальних вимог прозорості та інформування у споживчому кредитуванні;
підтвердити належними доказами факт та обсяг фактичного надання кредитних коштів як «тіла кредиту» у сумі 104 640,98 грн., у тому числі з огляду на перевищення заявленої суми над первісно зазначеним кредитним лімітом 85 000,00 грн.;
перевірити належність повідомлень про прострочення та дострокову вимогу у порядку, передбаченому законом.
У поданих матеріалах відсутні документи, що містять власноручний підпис відповідача на тексті умов кредитування, тарифів, паспорта споживчого кредиту чи інших додатків, на які посилається позивач як на підставу виникнення та змісту боргу. Позивач обґрунтовує виникнення зобов`язання дистанційною моделлю приєднання, тобто електронним волевиявленням, однак подає до суду переважно паперові копії (роздруківки) без електронних реквізитів, які дозволяли б перевірити справжність і незмінність цих даних. За таких умов сам факт подання роздруківок не підтверджує ані того, що відповідачеві були показані саме ці редакції документів до приєднання, ані того, що відповідач їх прийняв у спосіб, передбачений законом. Для надання таким матеріалам належної доказової сили у спорі про споживче кредитування суд очікує відтворювані електронні сліди: службові записи про перегляд і прийняття умов, підтвердження одноразовим цифровим паролем або іншим передбаченим законом способом, докази доставки примірника договору та додатків, а також дані, що дозволяють ідентифікувати редакцію документів і час її надання споживачу. Відсутність такого ланцюга означає недоведеність належного інформування та усвідомленості приєднання.
За таких обставин позовні вимоги є недоведеними, а тому задоволенню не підлягають.

Висновки.

Дистанційні фінансові послуги та електронна комерція покликані забезпечити легкодоступність сервісів, прозорість і перевірюваність умов для споживача, щоб ще до акцепту він міг зрозуміти повну вартість кредиту і чи є зобов`язання йому «по кишені». Саме тому у спорі, де позивач посилається на електронне укладення споживчого кредиту, суд очікує відтворюваний і перевірюваний електронний доказовий ланцюг інформування та волевиявлення. Подання натомість лише паперових роздруківок без електронних слідів об`єктивно підміняє електронну модель доказування та може створювати хибне враження доведеності юридично значущих подій, перевірити яке суд не може. За таких умов суд не має права заповнювати прогалини припущеннями або «допрацьовувати» доказові провали замість сторони, яка заявила грошову вимогу; ризик неповноти доказів несе професійний кредитор (у тому числі правонаступник), який обрав дистанційну модель та ініціював судовий спір.
Суд, застосувавши імперативні приписи матеріального права з власної ініціативи та оцінивши подані позивачем матеріали у їх сукупності за правилами ст. 12, 81, 89, 100 ЦПК України, доходить таких висновків.

Предмет доказування у спорі про споживче кредитування включає доведення кредитодавцем (як професійним надавачем фінансових послуг) належного та персоналізованого переддоговірного інформування (ст. 8–11 Закону України «Про споживче кредитування»), здійснення оцінки кредитоспроможності до укладення договору (ст. 10), доведення надання споживачу примірника договору та додатків у спосіб, що дозволяє ідентифікувати одержувача (абз. 2–3 ч. 1 ст. 13), а також надання прозорого, поелементного і перевірюваного розрахунку заявленої до стягнення суми із чітким розмежуванням тіла та «прибуткових» нарахувань за конкретні періоди (ст. 21 Закону). Якщо вимога обґрунтовується достроковістю виконання — додатково підлягає доведенню дотримання процедури повідомлення та надання строку для усунення порушення (ч. 4 ст. 16 Закону).

Подані позивачем матеріали (зокрема анкета-заява/документи приєднання до банківського обслуговування від 26.09.2018, тексти умов і тарифів за картковим продуктом, розрахунок заборгованості та пояснення до нього, інші супровідні документи, квитанція про сплату судового збору у сумі 3028 грн. 00 коп.) у поданому паперовому вигляді не формують відтворюваного та перевірюваного доказового ланцюга для дистанційної моделі укладення і виконання споживчого кредиту.

Суд не отримав належних і достатніх даних, які б дозволяли перевірити:
-які саме редакції умов/тарифів/паспорта (переддоговірної інформації) були показані конкретному споживачу до моменту приєднання, коли саме, у якій послідовності та з яким підтвердженням їх прийняття;
-факт і спосіб надання споживачу примірника договору та додатків у спосіб, що дозволяє ідентифікувати одержувача, як цього прямо вимагає абз. 2–3 ч. 1 ст. 13 Закону України «Про споживче кредитування»;
-факт здійснення оцінки кредитоспроможності до укладення договору у розумінні ст. 10 Закону.

«Прибуткові» нарахування (проценти, штрафні платежі та інші фінансові наслідки прострочення) у заявленому до стягнення розмірі є похідними від умов кредитування та способу їх доведення до споживача, а також від коректності вихідних даних для обчислення. За відсутності доказової повноти щодо індивідуального інформування, передачі примірника договору і додатків та перевірюваних вихідних даних для поелементного розрахунку, суд позбавлений можливості перевірити законність і правильність таких нарахувань за конкретні періоди. Ризик недоведеності цих обставин несе позивач.

Тіло кредиту. Суд окремо перевірив, чи надано належні докази фактичної видачі кредитних коштів у вигляді автентичних банківських виписок, що ідентифікують кожне кредитне зарахування (транші) та відокремлюють кредитні кошти від власних коштів клієнта, або інші рівноцінні за доказовою силою документи. У поданому масиві матеріалів суд не встановив такого рівня відтворюваності й перевірюваності, який би дозволив без припущень підтвердити факт, розмір та структуру саме кредитної видачі, що є базою для визначення тіла боргу.

Суд бере до уваги, що у поданому позивачем масиві матеріалів немає документів із власноручним підписом споживача на умовах кредитування та додатках, а позов обґрунтовано дистанційною (електронною) моделлю приєднання. За таких умов паперові копії електронних даних без електронних реквізитів і без відтворюваних службових записів про ідентифікацію особи, факт прийняття умов, передачу примірника договору та додатків і доставку повідомлень, не дають суду можливості перевірити автентичність, цілісність та належність таких доказів конкретному волевиявленню відповідача. Ризик наслідків цієї неперевірюваності несе позивач як професійний кредитодавець.

За цих обставин позовні вимоги Акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_1 про стягнення 104640 грн. 98 коп. є недоведеними належними, допустимими та достовірними доказами у розумінні ст. 12, 81 ЦПК України, а тому задоволенню не підлягають.

Відмова у позові з підстав недоведеності заявлених вимог не позбавляє позивача права звернутися до суду з іншими або новими вимогами, що ґрунтуються на належно оформлених та належно доведених правовідносинах, або за інший період, інший предмет чи інші підстави, за умови дотримання вимог закону та без порушення принципу остаточності судового рішення.

Судові витрати.

Відповідно до статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, у зв`язку з відмовою в позові, судовий збір, сплачений позивачем у сумі 3 028,00 грн., залишається за позивачем.
Доказів понесення відповідачем інших судових витрат у матеріалах справи немає.

На підставі викладеного, керуючись статтями 6, 15, 16, 509, 627, 1054 Цивільного кодексу України, статтями 1, 2, 8–11, 16, 21 Закону України «Про споживче кредитування», статтею 19 Закону України «Про захист прав споживачів», статтями 3, 12, 13, 76–81, 89, 133, 137, 141, 259, 263–265, 274, 279 Цивільного процесуального кодексу України, суд –

В И Р І Ш И В

У задоволенні позову Акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості у сумі 104640 грн. 98 коп. — відмовити.
Судовий збір, сплачений позивачем у сумі 3028 грн. 00 коп., — залишити за позивачем.

Рішення може бути оскаржене до Харківського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Харківський районний суд Харківської області протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційну скаргу подано протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Реквізити сторін:
Порзивач: АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО "УНІВЕРСАЛ БАНК"
Код ЄДРПОУ 21133352;Місцезнаходження 04114, м. Київ, вул. Автозаводська, будинок 54/19
Відповідач: ОСОБА_1 ; Дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_1 
Адреса: АДРЕСА_1 ; ІН: НОМЕР_1 ; паспорт номер НОМЕР_2 виданий 08.09.2006 року;

Суддя: І.Е. Бондаренко