Справа № 361/14390/25 
Провадження № 2/355/713/26
Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2026 року селище Баришівка 

Баришівський районний суд Київської області у складі: 
головуючої судді Цирулевської М. В., 
за участю:
секретаря судового засідання Білоног В. О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в селищі Баришівка в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЄВРОПЕЙСЬКА АГЕНЦІЯ З ПОВЕРНЕННЯ БОРГІВ» до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

УСТАНОВИВ:

І. Стислий виклад позиції позивача та відповідачки.
Товариство з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЄВРОПЕЙСЬКА АГЕНЦІЯ З ПОВЕРНЕННЯ БОРГІВ» (надалі також позивач, ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЄВРОПЕЙСЬКА АГЕНЦІЯ З ПОВЕРНЕННЯ БОРГІВ», ТОВ «ФК «ЄАПБ», новий кредитор) звернулося до суду з позовом до  ОСОБА_1 (надалі також відповідачка,  ОСОБА_1 , клієнт, позичальник, споживач).
Позовні вимоги мотивовані тим, що 02.05.2019 між Товариством з обмеженою відповідальністю «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» (надалі також первісний кредитор, ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА») та  ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 675316908 (надалі також кредитний договір, договір, договір № 675316908 від 02.05.2019).
28.11.2018 між ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ТАЛІОН ПЛЮС» (надалі також ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС») укладено договір факторингу № 28/1118-01 (надалі також договір факторингу-1), відповідно до умов якого до ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» перейшло право грошової вимоги до відповідачки за кредитним договором.
03.01.2019 між ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено договір факторингу № 20190103 (надалі також договір факторингу-2), відповідно до умов якого, а також на підставі реєстру прав вимоги №8 від 28.05.2020 до ТОВ «ФК «ЄАПБ» перейшло право грошової вимоги до відповідачки за кредитним договором № 675316908 від 02.05.2019 на суму 14345,00 грн, з яких: 5000,00 грн – сума заборгованості по основному боргу (тіло кредиту), 9345,00 грн – заборгованість по відсоткам.
Позивач стверджує, що станом на дату звернення ним до суду заборгованість за договором відповідачкою не погашається, проценти за користування кредитними коштами не сплачуються, у зв`язку з чим у відповідачки обліковується прострочена заборгованість, загальний розмір якої становить 14345,00 грн.
Позивачем заявлені позовні вимоги про стягнення із відповідачки заборгованості за договором № 675316908 від 02.05.2019 у загальному розмірі 14345,00 грн.
Також позивач просив суд стягнути з відповідачки на його користь понесені судові витрати.

Представник позивача в судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце судового розгляду позивач повідомлений належним чином.
Відповідачка процесуальним правом на подання відзиву на позов не скористалася, заперечень проти позову не подала, в судові засідання не з`явилася.
ІІ. Рух справи. Процесуальні дії у справі. Заяви, клопотання учасників справи.
03 березня 2026 року до суду, відповідно до ухвали Броварського міськрайонного суду Київської області від 29 січня 2026 року, надійшли матеріали цивільної справи №361/14390/25 за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЄВРОПЕЙСЬКА АГЕНЦІЯ З ПОВЕРНЕННЯ БОРГІВ», за підписом представника позивача Кудіної Анастасії Вячеславівни (а.с. 2-4).
Ухвалою Баришівського районного суду Київської області від 23.03.2026 відкрито провадження (спрощене позовне провадження з повідомленням (викликом) сторін) в означеній справі, судове засідання призначено на 21.04.2026. Судом встановлений строк для подання відповідачкою відзиву на позов протягом 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.
Копії ухвали суду про відкриття провадження у справі направлено сторонам по справі, а відповідачці - також копію позовної заяви з копіями доданих до неї документів.
У позовній заяві міститься клопотання про розгляд справи за відсутності представника позивача.
До суду повернулось рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення відповідачці із позначкою «адресат відсутній за вказаною адресою», проставленою 03.04.2026, що відповідно до пункту 4 частини 8 статті 128 Цивільного процесуального кодексу України (надалі також ЦПК України) вважається належним повідомленням про дату, час та місце розгляду справи.
У судове засідання 21.04.2026 сторони та/або їх представники не з`явилися, жодних клопотань та/або заяв від сторін не надходило.
Ухвалою Баришівського районного суду Київської області від 21.04.2026 розгляд справи відкладено на 20.05.2026.
До суду повернулось рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення відповідачці із позначкою «адресат відсутній за вказаною адресою», проставленою 30.04.2026.
У судове засідання 20.05.2026 сторони та/або їх представники не з`явилися. Інших заяв та/або клопотань не надходило.
Зважаючи на неявку в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося (з огляду та на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України.
ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом. Зміст правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.
До матеріалів справи позивачем додана копія кредитного договору № 675316908 від 02.05.2019 між ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» та  ОСОБА_1 (а.с. 5-6).
Кредитний договір не підписаний ні особистим підписом відповідачки, ні електронним підписом з використанням одноразового ідентифікатора, який був би направлений відповідачці на її електронну пошту, відповідні відомості відсутні у розділі 5 «Реквізити сторін» кредитного договору (а.с. 6).
На підтвердження укладення та підписання відповідачкою кредитного договору позивачем не надано жодних доказів. Відсутні відповідні аргументи/твердження і в позовній заяві.
Згідно із п. 1.1 кредитного договору товариство зобов`язується надати позичальникові кредит без конкретної споживчої мети, на суму 5000,00 грн 00 коп (пять тисяч гривень 00 копійок) на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом, нараховані згідно п. 1.4 цього договору (а.с. 5).
Пунктом 1.3 кредитного договору передбачені умови надання кредиту, а саме: кредит надається строком на 30 днів. Нарахування процентів здійснюється у розмірі 1,70 процентів від суми кредитом за кожний день користування кредитом (процентна ставка) (п. 1.4 кредитного договору).
Як передбачено в п. 1.6 кредитного договору, розрахунок сукупної вартості кредиту та термін платежу зазначені в графіку розрахунків, який є невід`ємною частиною цього договору.
Такий графік розрахунків, наявний у матеріалах справи (а.с. 6(зворот), не підписаний ні особистим підписом відповідачки, ні електронним підписом з використанням одноразового ідентифікатора.
Суд зауважує, що договір № 675316908 від 02.05.2019 не містить умов, яким чином кредитні кошти надаються позичальнику, - зокрема, чи безготівково, на рахунок відповідачки із використанням відповідної банківської картки.
На підтвердження надання ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» кредиту та, відповідно, отримання кредитних коштів відповідачкою позивачем не надано жодних доказів.
28 листопада 2018 року між ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» (клієнт) та ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» (фактор) укладено договір факторингу № 28/1118-01 (а.с. 7), відповідно до умов якого клієнт зобов`язується відступити фактору права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених цим договором (п. 2.1 означеного договору факторингу).
Позивачем наданий лише витяг із договору факторингу-1, який містить першу та останню сторінки договору факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018.
Суд констатує, що тексту з умовами договору факторингу-1 щодо моменту виникнення у ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» прав вимоги та порядку їх відступлення матеріали справи не містять.
Реєстру прав вимоги, який би підтверджував відступлення прав вимоги за кредитним договором на користь ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС», матеріали справи не містять.
Також у матеріалах справи відсутні докази здійснення оплати новим кредитором ціни договору на користь первісного кредитора за відступлення прав вимоги за договором факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018.
Суд окремо зауважує, що договір факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018 був укладений раніше за дату укладення договору № 675316908 від 02.05.2019; умови договору факторингу-1 щодо строку його дії суду невідомі.
03.01.2019 між ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» (клієнт) та ТОВ «ФК «ЄАПБ» (фактор) укладено договір факторингу № 20190103 (а.с. 8-9). Предметом даного договору факторингу є відступлення прав вимоги, зазначених у відповідних реєстрах прав вимоги. 
Згідно із п. 4.1 означеного договору факторингу № 20190103 від 03.01.2019 право вимоги переходить від клієнта до фактора з моменту підписання ними відповідного реєстру прав вимоги, по формі встановленій у відповідному додатку до договору факторингу-2. 
Позивачем також наданий лише витягу із договору факторингу-2, умови договору факторингу-2 щодо строку його дії суду невідомі.
Суд також зауважує, що договір факторингу № 20190103 від 03.01.2019 був укладений раніше за дату укладення кредитного договору № 675316908 від 02.05.2019.
Також у матеріалах справи відсутні докази здійснення оплати позивачем ціни договору на користь ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» за відступлення прав вимоги за договором факторингу №20190103 від 03.01.2019.
За даними витягу з реєстру прав вимоги № 8 від 28.05.2020, що скріплений підписом представника позивача Кудіної Анастасії Вячеславівни та печаткою позивача (а.с. 10), на користь фактора передано право вимоги до  ОСОБА_1  на загальну суму 14345,00 грн, з яких: 5000,00 грн – сума заборгованості по основному боргу (тіло кредиту), 9345,00 грн – заборгованість по відсоткам.
Суд зауважує, що означений документ не оформлений як витяг із документу в установленому порядку.  
Як вбачається з розрахунку заборгованості по кредитному договору № 675316908 від 02.05.2019, укладеному із  ОСОБА_1  станом на 31.10.2025 (а.с. 11), така заборгованість становить 14345,00 грн, з яких: 5000,00 грн – сума заборгованості по основному боргу (тіло кредиту), 9345,00 грн – заборгованість по відсоткам.
Означений розрахунок підписаний представником позивача Кудіною А. В.

Позивач вважає, що відповідачкою порушено умови кредитного договору № 675316908 від 02.05.2019, заборгованість за яким підлягає стягненню в примусовому порядку на його користь як нового кредитора за кредитним договором.
IV. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Зміст спірних правовідносин.
Щодо змісту кредитного договору, а також правового регулювання питань стягнення заборгованості за кредитним договором, що складаються із сум основного боргу та процентів за користування кредитними коштами, суд застосовує такі норми права.
Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно із статтею 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
За ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
За змістом статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно з п. 1-1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування», договір про споживчий кредит - вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором.
Загальні правила щодо форми договору визначено ст. 639 ЦК України, згідно з якого договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.
Будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).
Аналогічні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року №127/33824/19.
Пунктами 5 та 6 частини 1 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Відповідно до ч. 1, 3, 4, 7 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиції укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або іншому порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовий формі (ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
При цьому, одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (пункт 12 частини 1 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію»).
Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ, який накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа.
Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України).
Статтею 525 ЦК України визначено, що одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається.
Положеннями ст. 610 ЦК України унормовано, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, що закріплено вимогами ст. 611 ЦК України.
За змістом ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином, що визначено положеннями ст. 599 ЦК України.
Як слідує із статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
За п. 2.2 – 2.12 Положення про порядок здійснення безготівкових розрахунків у грошовій одиниці України в особливий період, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 23.12.2003 № 577 (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин), у разі розрахунків платіжними дорученнями платник виписує платіжне доручення не менше ніж у трьох примірниках з використанням технічних засобів або заповнює власноручно кульковою ручкою. Перший примірник платіжного доручення засвідчується підписами відповідальних осіб і відбитком печатки клієнта (крім фізичних осіб, які її не мають). Не дозволяється використовувати факсиміле замість підписів, а також робити на документах будь-які виправлення.
Уповноважений банк приймає від платника платіжне доручення на паперовому носії, яке має містити обов`язкові реквізити.
Відповідальний виконавець уповноваженого банку платника, зокрема, списує кошти з поточного рахунку платника, надсилає до уповноваженого банку, що обслуговує отримувача, сформовані пачки платіжних доручень і примірники реєстру платіжних доручень.
Відповідальний виконавець уповноваженого банку отримувача перевіряє правильність заповнення в платіжних дорученнях реквізитів отримувачів: «Отримувач», «Код отримувача», «Рахунок отримувача», «Банк отримувача», списує кошти з кореспондентського рахунку та зараховує на відповідний балансовий рахунок кошти, одержані від уповноваженого банку платника; у разі відповідності реквізитів у платіжних дорученнях перераховує кошти з відповідного балансового рахунку на рахунки отримувачів, повертає банку платника реєстр виконаних платіжних доручень.
Детальний порядок здійснення безготівкових розрахунків регламентовано Інструкцією про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженою постановою Національного банку України від 21.01.2004 № 22 (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин), главами 2 та 3 якої врегульовані питання розрахунків із застосуванням платіжних доручень, що передбачають дії працівників банку щодо заповнення реквізитів «дата надходження» і «дата виконання» та засвідчення їх власноручним підписом відповідального працівника (виконавця) банку.
За висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 30.01.2018 у справі №161/16891-15, банк зобов`язаний доводити отримання позичальником грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір за допомогою первинних документів, оформлених відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
Відповідно до п. 62 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
За висновками Верховного Суду, викладеними в постановах від 16.09.2020 у справі №200/5647/18, від 28.08.2023 у справі № 206/3009/15, банківські виписки рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів за конкретним банківським рахунком, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором.

Щодо правового регулювання та висновків Верховного Суду з питання відступлення прав вимоги за кредитним договором, в тому числі, на умовах факторингу.
Пунктом 1 частини 1 статті 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою, зокрема, внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором (статті 514 ЦК України).
За приписами частини першої статті 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором (ч. 1 ст. 519 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором.
Згідно із статтею 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.
У постанові від 18 жовтня 2023 року у справі № 905/306/17 Верховний Суд дійшов висновку, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія як заінтересована сторона повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі.
Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані: договори про відступлення права вимоги; реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором; докази на підтвердження оплати за договором.
Подібні правові висновки містяться також у постановах Верховного Суду від 29.06.2021 у справі №753/20537/18, від 21.07.2021 у справі №334/6972/17, від 27.09.2021 у справі №5026/886/2012.
Норми процесуального права, що підлягають застосуванню.
Згідно із ч. 1, 5 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України (надалі також ЦПК України) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників (ч. 1 ст. 82 ЦПК України).
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
За ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до ч. 1 – 3 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви, а відповідач - разом з поданням відзиву.
Згідно із ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Частинами 2, 3 ст. 12 ЦПК України унормовано, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За п. 2, 4, п. 6, п. 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.
Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Згідно із ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу.
За ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зміст спірних правовідносин полягає у виконанні/невиконанні сторонами своїх зобов`язань за кредитним договором. Предметом позову є стягнення заборгованості позичальника (відповідачки) внаслідок неповернення суми кредиту та несплати процентів річних.
У справах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник - повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором.
У спірних правовідносинах саме на позивача покладено обов`язок довести факт укладення між сторонами кредитного договору та прострочення виконання позичальником взятих на себе зобов`язань, а на відповідача - спростувати розмір існуючої заборгованості.
V. Мотивована оцінка аргументів учасників справи. Висновки суду за результатами розгляду позову.
За результатами дослідження фактичних обставин, що мають визначальне значення для розгляду цієї справи, зважаючи на докази, надані на їх підтвердження, а також застосувавши релевантні норми права, суд зазначає та виснує таке.
Судом встановлено, що кредитний договір № 675316908 від 02.05.2019 між ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» та  ОСОБА_1 не не підписаний ні особистим підписом відповідачки, ні електронним підписом з використанням одноразового ідентифікатора, який був би направлений відповідачці на її електронну пошту, відповідні відомості відсутні у розділі 5 «Реквізити сторін» кредитного договору.
Разом з тим, у випадку, якщо кредитний договір підлягав укладенню між сторонами в електронній формі, відповідно до положень Закону України «Про електронну комерцію», позивачем не надано жодних доказів із зазначенням номеру ідентифікатора, який було використано відповідачкою для укладення кредитного договору.
Позивачем також не доведено спосіб направлення такого ідентифікатора відповідачці на номер телефону/електронну пошту, що належить саме відповідачці.
Відтак, суд не може дійти висновку про укладення кредитного договору відпоідачкою.
Суд також зазначає, що позивачем не надано жодних доказів та/або відомостей щодо видачі кредитної картки на ім`я відповідачки, на яку б було зараховано кредитні кошти за кредитним договором. 
Відтак, суд доходить висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів та/або відомостей щодо надання кредитних коштів відповідачці, їх отримання останньою та використання для цілей, передбачених кредитним договором.
У розділі IV цього судового рішення судом викладені правові підстави та висновки Верховного Суду щодо того, що виписки за картковими рахунками (по кредитному договору) можуть бути належними доказами щодо заборгованості по тілу кредиту за кредитним договором.
Водночас, виписки за картковими рахунками, як первинні та зведені облікові документи, можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Банківської виписки по кредитному рахунку клієнта  ОСОБА_1 за відповідний період з дати укладення кредитного договору по дату подання позову, що підтверджує рух коштів за конкретним банківським рахунком, містить записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій, як належного доказу отримання кредитних коштів та заборгованості за ним, матеріали справи не містять.
Відтак, з огляду на зазначене, суд позбавлений можливості виснувати про отримання відповідачкою кредитних коштів.
Розрахунок заборгованості, на який посилається позивач у позові, не є первинним документом, який підтверджує отримання кредиту, користування ним, укладення договору на умовах, які вказані позивачем в позовній заяві, а отже, не є належним доказом наявності заборгованості. Зазначений розрахунок з зазначенням конкретного розміру заборгованості, є документом, що створений позивачем, а, відтак, інформація, зазначена в ньому, за умови відсутності первинних документів, на підставі яких він був складений, не може бути доказом наявності заборгованості, на якій наполягає позивач.
Таким чином, зважаючи на вищевикладене, суд констатує недоведеність заявлених позовних вимог щодо укладення кредитного договору та отримання відповідачкою суми кредиту належними, допустимими та достатніми доказами.

Щодо тверджень позивача про наявність у нього права вимоги до відповідачки за кредитним договором № 675316908 від 02.05.2019, суд виходить з такого.
Кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Відступлення права вимоги за своєю суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.
Правова природа договору відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання.
Указані норми права визначають такі ознаки договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні.
Такі висновки Великої Палати Верховного Суду викладені у постанові від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18.
Первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором.
Отже, необхідною умовою для відступлення права вимоги є існування самого зобов`язання за яким відступається право, яке й підтверджує дійсність вимог (постанова Верховного Суду від 28 липня 2021 року у справі № 761/33403/17 (провадження № 61-12551св20).
Права кредитора у зобов`язанні переходять до іншої особи (набувача, нового кредитора), якщо договір відступлення права вимоги з такою особою укладений саме кредитором. Отже, якщо такий договір був укладений особою, яка не володіє правом вимоги з будь-яких причин (наприклад, якщо право вимоги було раніше відступлене третій особі або якщо права вимоги не існує взагалі, зокрема у зв`язку з припиненням зобов`язання виконанням), тобто якщо ця особа не є кредитором, то права кредитора в зобов`язанні не переходять до набувача (пункт 132 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2022 року у справі № 910/12525/20).
У разі заміни кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора. При цьому такий спеціальний інструмент для заміни сторони у зобов`язанні, як відступлення права вимоги, може бути застосований лише відносно дійсного зобов`язання, тобто такого зобов`язання, яке існувало на момент переходу відповідного права від первісного кредитора.
З наведених норм вбачається, що права вимоги (майнові права) можуть бути відступлені (продані) лише за існуючим зобов`язанням; первісний кредитор може відступити (продати) тільки ті права вимоги (майнові права), які дійсно існують та йому належать; відступлення (продаж) прав вимоги (майнових прав) здійснюється виключно в межах того обсягу прав, який має в такому зобов`язанні кредитор.
Таким чином, згідно з нормами чинного законодавства відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. Межі обсягу прав, що переходять до нового кредитора, можуть встановлюватися законом і договором, на підставі якого здійснюється перехід права. Обсяг і зміст прав, які переходять до нового кредитора є істотними умовами цього договору.
В аспекті викладеного, ураховуючи сталу практику Верховного Суду, яка регулює правовідносини із відступлення права вимоги, вбачається, що саме на первісного кредитора покладено обов`язок надати новому кредитору всі документи, які слугували підставою виникнення боргового зобов`язання у боржника, оскільки правова природа договору відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання.
Отже, суд виснує, що відступлення права вимоги може здійснюватися лише відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав.
Судом встановлено, що дата спірного кредитного договору – 02.05.2019, тобто, через пів року після укладення договору факторингу-1.
Крім того, договір факторингу-2 також був укладений до дати укладення кредитного договору 
Отже, право вимоги у ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС», а в подальшому - у ТОВ «ФК «ЄАПБ» не існувало на момент укладення договору № 675316908 від 02.05.2019, хоча як право майбутньої вимоги на момент укладення договору мало бути визначеним.
Однак, жодної визначеної вимоги у ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС», а в подальшому - у ТОВ «ФК «ЄАПБ» до ОСОБА_1 на момент укладення договорів факторингу-1,-2 не було, та сторони не могли передбачити, що 02.05.2019 буде укладено договір № 675316908.
При цьому, позивачем не надано текстів договорів факторингу-1,-2 із умовами строку їх дії.
В аспекті означеного питання суд також зазначає, що позивачем надані не повні тексти договорів факторингу-1,-2 щодо моменту виникнення у нового кредитора прав вимоги та порядку їх відступлення.
Крім того, позивачем не надано реєстру прав вимог до договору факторингу-1, а витяг із реєстру прав вимог до договору факторингу-2 не містить підпису уповноваженої особи та печатки попереднього кредитора (ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС»).
Також у матеріалах справи відсутні докази здійснення оплати факторами ціни договорів факторингу-1,-2 на користь первісних кредиторів за відступлення прав вимоги за кредитними договорами, в тому числі, укладеним з відповідачкою.

Відтак, суд дійшов висновку, що позивач не надав суду належних доказів відповідності вимогам закону всього ланцюжка переходу прав вимог за кредитним договором № 675316908 від 02.05.2019, оскільки ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» відступило ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС», а у подальшому – позивачу, право вимоги, яке не існувало на момент укладення вказаних вище договорів факторингу-1,-2, крім того, позивачем не надано належних доказів щодо моменту та обставин переходу права вимоги за кредитним договором на користь ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС», а отже, відсутні правові підстави стверджувати, що ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» за договором факторингу-2 передало Товариству з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЄВРОПЕЙСЬКА АГЕНЦІЯ З ПОВЕРНЕННЯ БОРГІВ» набуте у порядку та у спосіб, визначені законом, право вимоги до відповідачки за договором № 675316908 від 02.05.2019.
Як наслідок, у суду відсутні підстави для висновку, з огляду на надані позивачем докази, про дійсність обставин переходу до нього права вимоги за договором № 675316908 від 02.05.2019.

Таким чином, зважаючи на все вищевикладене, суд констатує недоведеність заявлених позовних вимог належними, допустимими та достатніми доказами, а саме, позивачем не було доведено отримання відповідачкою суми кредиту, а також факту переходу до позивача права вимоги до відповідачки за кредитним договором.
Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом (ч. 2 ст. 13 ЦПК України).
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч. 3 ст.13 ЦПК України).
Отже, за змістом цих норм процесуального права, сторона зобов`язана та має право довести обставини, на які вона посилається, доказами, які вона надає самостійно або шляхом витребування доказів судом.
Неподання стороною позивача належних і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог є підставою для вмотивованого висновку суду про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог, адже зазначені позивачем обставини ґрунтуються на припущеннях.
Відтак, суд доходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.
Суд розподіляє судові витрати відповідно до положень ст. 141 КПК України.
Згідно із ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.
Судом встановлено сплату позивачем судового збору за подачу позову в сумі 3028,00 грн, що підтверджується платіжною інструкцією кредитового переказу коштів №149716 від 25.11.2025 (а.с. 1), який, з огляду на відмову в позові, покладається на позивача.
Доказів понесення інших судових витрат позивачем не надано.

Враховуючи все вищевикладене, керуючись положеннями Законів України «Про споживче кредитування», ст. 1, 3, 12, 15, 16, 204, 207, 509, 510, 512-514, 525, 526, 527, 530, 549, 551, 610-612, 625, 629, 634, 638, 639, 641, 642, 1054, 1055, 1077, 1078 ЦК України, ст. 2, 4, 10-13, 76-83, 89, 133, 141, 229, 258, 259, 263-265, 273, 279, 354, 355 ЦПК України, суд
УХВАЛИВ:
У задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЄВРОПЕЙСЬКА АГЕНЦІЯ З ПОВЕРНЕННЯ БОРГІВ» до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України
Повне судове рішення складено 25.05.2026.
Дані відносно позивача:
Товариство з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЄВРОПЕЙСЬКА АГЕНЦІЯ З ПОВЕРНЕННЯ БОРГІВ» 
код ЄДРПОУ: 35625014
реквізити: IBAN № НОМЕР_1 у AT «ТАСКОМБАНК»
місцезнаходження: вулиця Симона Петлюри, буд. 30, м. Київ, 01032.

Дані відносно відповідачки:
ОСОБА_1 
ІНФОРМАЦІЯ_1 
РНОКПП: НОМЕР_2 
АДРЕСА_1 .

Суддя
Баришівського районного суду
Київської області Марина ЦИРУЛЕВСЬКА