Справа № 127/12200/26
Провадження № 2/127/3507/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2026 року	місто Вінниця	

Вінницький міський суд Вінницької області в складі головуючого судді Сичука М.М., розглянувши в порядку спрощеного провадження без виклику сторін цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором, 
ВСТАНОВИВ:
До Вінницького міського суду Вінницької області надійшов позов ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором №010/0822/82/0235681 від 12.03.2018 у розмірі 38318,21 гривень.
Вказаний позов мотивований тим, що 12 березня 2018 року між Акціонерним товариством «Райффайзен Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 010/0822/82/0235681.
Відповідно до умов зазначеного договору банк зобов`язався надати позичальнику кредитні кошти у розмірі 15 000 грн, а позичальник, у свою чергу, зобов`язався своєчасно повернути отримані кредитні кошти, сплачувати проценти за користування кредитом та виконувати інші обов`язки, визначені договором.
Умовами договору було визначено строк кредитування тривалістю 48 місяців з 12 березня 2018 року по 12 березня 2022 року. Процентна ставка за користування кредитними коштами становила 45 % річних.
На підтвердження укладення кредитного договору позивачем до матеріалів справи додано копію кредитного договору, паспорт кредиту, виписку по рахунку та інші документи, які, на думку позивача, підтверджують факт виникнення між сторонами договірних правовідносин.
Позивач зазначає, що після укладення кредитного договору первісний кредитор належним чином виконав взяті на себе договірні зобов`язання та надав відповідачу кредитні кошти у погодженому сторонами розмірі, що підтверджується випискою по кредитному рахунку та іншими письмовими доказами, долученими до матеріалів справи.
Водночас відповідач, отримавши кредитні кошти, належним чином умови договору не виконував, у встановлені договором строки кредит не повернув, проценти за користування кредитом не сплачував, унаслідок чого виникла прострочена заборгованість.
Позивач також зазначає, що право вимоги за вказаним кредитним договором неодноразово переходило від одного кредитора до іншого.
Так, 20 вересня 2019 року між Акціонерним товариством «Райффайзен Банк» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено договір відступлення права вимоги № 114/2-19-F, відповідно до якого до ТОВ «Вердикт Капітал» перейшли права вимоги за низкою кредитних договорів, у тому числі за кредитним договором № 010/0822/82/0235681, укладеним із відповідачем.
У подальшому 29 листопада 2022 року між ТОВ «Вердикт Капітал» та ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» укладено договір про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги № 29-11/2022, за умовами якого до позивача перейшли всі права первісного кредитора щодо відповідача за зазначеним кредитним договором.
На підтвердження переходу права вимоги позивачем надано копії договорів відступлення права вимоги, актів приймання-передачі реєстрів боржників, витягів із реєстрів боржників, додаткової угоди до договору відступлення права вимоги, документів щодо проведення взаєморозрахунків між сторонами договорів відступлення та інших документів, які, на думку позивача, підтверджують правонаступництво кредитора.
Посилаючись на подані розрахунки заборгованості, позивач зазначає, що станом на день звернення до суду відповідач свої договірні зобов`язання не виконав, у зв`язку із чим за ним обліковується заборгованість у загальному розмірі 38 318 грн 21 коп., яка складається з 18 543 грн 12 коп. — заборгованість за основною сумою кредиту; 19 775 грн 09 коп. — заборгованість за нарахованими процентами станом на дату відступлення права вимоги. 
При цьому позивач зазначає, що вимоги про стягнення пені, штрафних санкцій, комісій, інфляційних втрат та трьох процентів річних ним не заявляються, оскільки їх розмір становить 0 грн.
У зв`язку із наведеним ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» просить суд стягнути із відповідача заборгованість за кредитним договором у сумі 38 318 грн 21 коп., а також понесені судові витрати, а саме судовий збір у розмірі 2 662 грн 40 коп. та витрати на професійну правничу допомогу у сумі 13 000 грн.
На підтвердження заявлених вимог позивачем до суду подано копії кредитного договору, паспорта кредиту, виписки по рахунку, розрахунків заборгованості, договорів про відступлення права вимоги, актів приймання-передачі реєстрів боржників, витягів із реєстрів боржників, документів щодо правонаступництва кредитора, доказів сплати судового збору, договору про надання правничої допомоги, акту виконаних робіт та інші письмові докази, які містяться в матеріалах цивільної справи.
З моменту отримання прав вимоги до відповідача позивачем не здійснювалося нарахування жодних штрафних санкцій. Відповідач має непогашену заборгованість перед позивачем, а тому позивач змушений звернутися до суду із даним позовом. 
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 17.04.2026 року відкрито спрощене позовне провадження у справі без повідомлення (виклику) сторін, з роз`ясненням процесуальних прав учасників справи, зокрема, щодо надання у визначені строки відповідачем відзиву на позов, а позивачем письмової відповіді на такий відзив.
У встановлений судом строк відповідач ОСОБА_1 подав відзив на позовну заяву, у якому проти задоволення позову заперечував у повному обсязі та просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог.
На обґрунтування своєї позиції відповідач зазначив, що позовні вимоги є необґрунтованими, недоведеними та не підтверджуються належними і допустимими доказами.
Зокрема, відповідач вказував, що розрахунок заборгованості, поданий позивачем, містить істотні суперечності та арифметичні невідповідності. На його думку, із розрахунку заборгованості, складеного первісним кредитором АТ «Райффайзен Банк» станом на 13 листопада 2019 року, вбачається, що загальний розмір заборгованості становив 18 886 грн. 04 коп., з яких 15 000 грн. — заборгованість за тілом кредиту, 3 543 грн. 12 коп. — заборгованість за недозволеним овердрафтом та 342 грн. 92 коп. — нараховані проценти. Водночас у позовній заяві позивач просить стягнути заборгованість за тілом кредиту у розмірі 18 543 грн. 12 коп. та проценти у сумі 19 775 грн. 09 коп., однак не наводить жодного детального розрахунку, який би пояснював порядок формування зазначених сум, періоди їх нарахування, застосовану методику розрахунку та правові підстави їх виникнення.
На думку відповідача, заявлена до стягнення сума процентів є арифметично несумісною із умовами кредитного договору, встановленою процентною ставкою у розмірі 45 % річних, строком кредитування та первинним розрахунком банку. Відповідач звертав увагу суду на те, що згідно з розрахунком банку за весь період користування кредитом до листопада 2019 року було нараховано лише 342 грн. 92 коп. процентів, тоді як позивач заявляє до стягнення майже 20 тис. грн. процентів, не надавши жодних первинних документів, які підтверджують законність та правильність таких нарахувань.
Крім того, відповідач зазначав, що позивачем не надано виписки по кредитному рахунку за весь період користування кредитом, які б підтверджували рух коштів, здійснені платежі, виникнення простроченої заборгованості, порядок її формування та розмір. На переконання відповідача, надані до суду копії розрахунків не можуть бути самостійними доказами існування заборгованості без підтвердження їх первинними бухгалтерськими документами.
Також відповідач звертав увагу суду на наявність розбіжностей між документами, поданими позивачем, зокрема між паспортом споживчого кредиту, в якому строк кредитування зазначено 24 місяці, та заявою про надання кредиту, відповідно до якої строк кредитування становить 48 місяців. На думку відповідача, такі невідповідності ставлять під сумнів достовірність поданих позивачем доказів та унеможливлюють встановлення фактичних умов кредитування.
Окремо відповідач заперечував проти належності доказів, які підтверджують перехід права вимоги від первісного кредитора до позивача. Посилався на те, що матеріали справи не містять належних доказів повідомлення боржника про заміну кредитора після укладення договорів відступлення права вимоги, хоча такий обов`язок передбачався умовами відповідних договорів. Крім того, відповідач зазначав, що надані позивачем витяги з реєстрів боржників не містять необхідних реквізитів, підписів сторін та не можуть самі по собі підтверджувати факт переходу права вимоги без інших первинних документів.
Відповідач також звертав увагу суду на те, що один із документів щодо передачі права вимоги містить виправлення технічних помилок, здійснені через тривалий час після укладення договору відступлення права вимоги, що, на його переконання, ставить під сумнів достовірність відомостей про розмір переданої заборгованості.
Крім цього, відповідач зазначав, що позивачем неправильно визначено розмір заборгованості без урахування вимог законодавства про споживче кредитування, а також наголошував на відсутності належного обґрунтування заявлених до стягнення сум.
Заперечуючи проти стягнення витрат на професійну правничу допомогу, відповідач вказував, що справа не є складною, розглядається у порядку спрощеного позовного провадження, представник позивача участі у судових засіданнях не бере, а тому заявлена до стягнення сума витрат на правничу допомогу у розмірі 13 000 грн є явно завищеною, неспівмірною зі складністю справи, ціною позову та обсягом виконаних адвокатом робіт.
Також відповідач заявив про застосування наслідків спливу позовної давності. Зазначив, що первісний кредитор знав про порушення свого права щонайпізніше станом на 13 листопада 2019 року, коли було сформовано розрахунок заборгованості, а тому трирічний строк позовної давності, встановлений законом, сплив до моменту звернення позивача до суду із даним позовом. У зв`язку із цим відповідач просив суд застосувати наслідки спливу позовної давності відповідно до положень статті 267 ЦК України та відмовити у задоволенні позову.
Посилаючись на наведені обставини, відповідач просив суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, а у разі незастосування наслідків спливу позовної давності — відмовити у позові як такому, що не підтверджений належними, допустимими та достатніми доказами.
Після подання відповідачем відзиву на позовну заяву представником позивача до суду подано письмові пояснення, в яких останній просив долучити їх до матеріалів справи та врахувати під час вирішення спору, зазначивши про необґрунтованість наведених відповідачем заперечень. 
У своїх поясненнях позивач насамперед заперечував проти доводів відповідача щодо спливу строку позовної давності.
Представник позивача зазначав, що відповідно до положень статей 256, 257, 261, 530, 1054 ЦК України перебіг позовної давності за кредитним договором, яким визначено кінцевий строк виконання зобов`язання, починається саме після настання строку виконання основного зобов`язання, тобто після закінчення строку кредитування, а не з моменту виникнення окремих прострочених платежів чи складання кредитором внутрішнього розрахунку заборгованості. На думку позивача, доводи відповідача про початок перебігу позовної давності з 13 листопада 2019 року ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм матеріального права та не відповідають правовій природі кредитного зобов`язання.
Крім того, представник позивача звертав увагу суду, що умовами кредитного договору сторони погодили збільшення строку позовної давності до сімдесяти років, що відповідає положенням статті 259 ЦК України, якою передбачено можливість збільшення позовної давності за домовленістю сторін. На переконання позивача, сама лише ця обставина свідчить про безпідставність заяви відповідача щодо застосування наслідків спливу позовної давності.
Окремо позивач зазначав, що навіть за відсутності договірного збільшення строку позовної давності останній не може вважатися таким, що сплив, оскільки його перебіг був продовжений законодавцем у зв`язку із запровадженням карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України для запобігання поширенню COVID-19, а згодом — у зв`язку із введенням на території України правового режиму воєнного стану. Представник позивача посилався на положення пункту 12 та пункту 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, відповідно до яких строки позовної давності були продовжені на період дії карантину та воєнного стану. Також зазначав, що постановою Верховного Суду від 22 вересня 2022 року у справі № 920/724/21 зроблено висновок про автоматичне продовження строків позовної давності під час карантину без необхідності доведення будь-яких додаткових обставин.
Представник позивача також звертав увагу суду, що Законом України № 4434-ІХ від 14 травня 2025 року було виключено положення про продовження строків позовної давності на час воєнного стану, однак зазначений Закон набрав чинності лише 04 вересня 2025 року. На думку позивача, саме з цієї дати відновився перебіг позовної давності, а тому на момент звернення до суду із даним позовом вона не тільки не спливла, а фактично лише почала свій перебіг після припинення законодавчого механізму її продовження. З огляду на це представник позивача просив суд відмовити у застосуванні наслідків спливу позовної давності.
Крім заперечень щодо строків позовної давності, позивач висловив свою позицію стосовно доводів відповідача про недійсність або неналежне укладення кредитного договору.
Так, представник позивача зазначав, що кредитний договір містить усі істотні умови, передбачені статтею 638 ЦК України, зокрема предмет договору, розмір кредиту, строк кредитування, процентну ставку, порядок користування кредитними коштами, строки їх повернення та інші істотні умови, необхідні для виникнення відповідних цивільних прав та обов`язків сторін.
Позивач наголошував, що відповідно до умов договору банк належним чином виконав свої договірні обов`язки та надав відповідачу кредитні кошти у сумі 15 000 грн строком до 12 березня 2022 року зі сплатою 45 % річних, тоді як відповідач своїх обов`язків щодо своєчасного повернення кредиту та сплати процентів не виконав.
Також представник позивача зазначав, що відповідач добровільно підписав заяву про надання кредиту, паспорт споживчого кредиту та інші документи, чим підтвердив, що до укладення договору отримав усю необхідну інформацію щодо умов кредитування, реальної процентної ставки, загальної вартості кредиту, порядку виконання зобов`язань та можливих наслідків їх порушення. На думку позивача, відповідач був належним чином поінформований про зміст кредитного договору та усвідомлював усі його правові наслідки.
Представник позивача звертав увагу суду, що відповідач не скористався правом на відкликання своєї згоди на укладення договору про споживчий кредит протягом чотирнадцяти календарних днів після його укладення, хоча таке право було гарантовано законодавством про захист прав споживачів та споживче кредитування. Натомість відповідач прийняв кредитні кошти та користувався ними, а тому зобов`язаний виконувати взяті на себе договірні обов`язки. Позивач також посилався на презумпцію правомірності правочину, закріплену статтею 204 ЦК України, а також на положення статей 525, 526 та 615 ЦК України щодо обов`язковості належного виконання договірних зобов`язань і недопустимості односторонньої відмови від їх виконання.
Окремо представник позивача заперечував проти клопотання відповідача про зменшення витрат на професійну правничу допомогу. Посилався на те, що між ТОВ «Коллект Центр» та адвокатським об`єднанням укладено відповідний договір про надання правничої допомоги, виконання якого підтверджується заявкою на надання юридичних послуг, актом виконаних робіт та іншими документами. На думку позивача, заявлена до стягнення сума витрат у розмірі 13 000 грн є реально понесеною, документально підтвердженою, співмірною зі складністю справи та відповідає критеріям, визначеним процесуальним законом і практикою Верховного Суду. При цьому представник позивача зазначав, що саме на відповідача покладається обов`язок доведення неспівмірності таких витрат, чого останнім зроблено не було. На підтвердження своєї позиції позивач посилався на додаткову постанову Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, а також постанови Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 465/3458/15-ц та від 09 листопада 2021 року у справі № 759/14346/16.
Підсумовуючи викладене, представник позивача просив суд долучити подані письмові пояснення до матеріалів справи, врахувати наведені у них доводи під час вирішення спору та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. 
Враховуючи вищевикладене та положення ст. 178, 279 ЦПК України, суд розглядає справу за наявними у справі матеріалами.
Згідно з частинами четвертою, п`ятою статті 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Крім того, суд зазначає, що відповідно до п.113 Розділу V Положення про порядок функціонування окремих підсистем (модулів) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, затвердженого рішенням Вищої ради правосуддя від 17.08.2021 №1845/0/15-21, до початку функціонування всіх підсистем (модулів) ЄСІТС справи можуть розглядатися (формуватися та зберігатися) в паперовій, електронній чи змішаній формі залежно від наявних у суді можливостей.
Відповідно до наказу ДСА «Про затвердження Інструкції з діловодства в місцевих та апеляційних судах України» від 20.08.2019 № 814, у випадку прийняття суддею (суддею-доповідачем), у провадженні якого перебуває судова справа, рішення щодо розгляду (формування та зберігання) судової справи (матеріалів кримінального провадження) в електронній чи змішаній (паперовій та електронній) формі, складання внутрішнього опису здійснюється у відповідній(их) формі(ах) (паперовій та/або електронній).
Дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності відповідно до вимог статей 76–81, 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд приходить до висновку, що між сторонами виникли цивільні правовідносини, пов`язані з виконанням кредитного договору, які регулюються положеннями Цивільного кодексу України, Закону України «Про споживче кредитування», а також умовами укладеного сторонами договору.
Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають, зокрема, із договорів та інших правочинів.
Згідно зі статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
За змістом статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до статей 627, 628 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні його умов, а зміст договору становлять умови, визначені сторонами на власний розсуд та погоджені ними, а також умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно зі статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх його істотних умов. До істотних умов кредитного договору належать, зокрема, предмет договору, сума кредиту, строк його повернення, порядок надання кредитних коштів, розмір процентної ставки, порядок погашення заборгованості та інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Частинами першою та другою статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах та підписаний сторонами.
Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Судом встановлено, що 12.03.2018року між Акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» (далі –Банк) та ОСОБА_1 (далі –Клієнт) було підписано Заявоюпро надання банківських послуг та послуг в сфері страхування №010/0822/82/0235681(далі –Договір).
3 дати початку кредитування Клієнт має право отримати, а Банк зобов`язаний за умови відсутності (недостатності) грошових коштів на КР (картковий рахунок) надати Клієнту в межах Поточного ліміту грошові кошти (надалі -Кредит) у розмірах встановлених Договором, а Клієнт зобов`язаний повернути Банку Кредит та сплатити проценти за його користування (далі- Проценти) (п.1.1Договору).
Кредит надається шляхом зарахування грошових коштів одночасно з ініціюванням Клієнтом платіжних операцій з КР (картковий рахунок) (п.1.1. Договору).
Максимальний розмір Кредитуза Договором складає 300000 ривень (далі -Максимальний ліміт). В межах Максимального ліміту встановлюється поточний ліміт Кредиту(п.1.2Договору).
Поточний ліміт на дату підписання Заяви становить 15000,00грн. (п.1.3Договору).
Проценти (за користування Кредитом), в т.ч. за користування Недозволеним овердрафтом -процентна ставка фіксована, 45,0% річних (п.1.5Договору).
Строк користування кредитом становить 48 місяців, з 12.03.2015 по 12.03.2020 (п. 1.4Договору).
Пунктом 3.1Договору сторони погодили, що без укладання додаткових угод до Договору. Банк має право продовжити Строк користування Кредитом на той самий строк, за умови, що на останній робочий день Строку користування Кредитом Банк не отримав листа Клієнта про відмову від продовження Строку користування Кредитом.
Повідомлення про намір припинення строку кредиту Відповідачем до Банку не направлялося, відповідних доказів до суду не надано. 
Отже, на підставі п.3.1 Договору строк дії кредиту було продовжено на той самий строк, тобто на наступні 48 місяців – з 12.03.2020 до 12.03.2022. Строк кредитування з урахуванням пролонгації до 12.03.2022.
Проценти нараховуються в порядку, визначеному підпунктами 2.5.2., 2.5.3. пункту 2.5. Статті 2 Розділу 6 Правил, за фактичне користування Кредитом на щоденний залишок заборгованості по Кредиту, зменшений на суму операцій, до яких застосовується Пільговий період(п.4.1. Договору).Клієнт зобов`язаний до двадцятого числа включно кожного місяця, наступного за місяцем користування Кредитом, сплатити Банку обов`язковий платіж в розмірі п`ять відсотків від власної заборгованості перед Банком (яка включає заборгованість за Кредитом, Проценти, неустойки, комісійні винагороди за обслуговування КР, проценти за (Недозволеним овердрафтом), але не менше тридцяти гривень або суми залишку власної заборгованості перед Банком, якщо вона менше за зазначену суму. Заборгованість за Недозволеним овердрафтом та сума прострочених грошових зобов`язань Клієнта за Договором мають бути сплачені Клієнтом в повному обсязі Негайно(п.4.2. Договру).
У визначений пунктом 4.2. Заяви строк Клієнт має забезпечити наявність коштів на Зарплатному рахунку, зазначеному в пункті 1.6. Заяви, а у випадку його відсутності/закриття/припинення трудових відносин між організацією-роботодавцем та Клієнтом -на КР, для подальшого здійснення Банком Договірного списання коштів згідно з умовами, передбаченими пунктом 9 Угоди. Погашення заборгованості за Кредитом, Процентів, неустойок, комісійних винагород за обслуговування КР, процентів за Недозволеним овердрафтом здійснюється шляхом здійснення Банком Договірного списання у визначеному пунктом 9 Угоди порядку. У випадку об`єктивної неможливості забезпечення Клієнтом достатньої суми на рахунках (арешт коштів, закриття рахунків тощо), з яких Банк здійснює Договірне списання коштів з метою заборгованості за Кредитом, погашення Клієнтом заборгованості може бути здійснене Клієнтом будь-яким іншим шляхом, погодженим Банком(п.4.3. Договору).
Заява про надання банківських послуг та послуг у сфері страхування №010/0822/82/0235681 за своєю правовою природою є договором банківського рахунку з його обслуговуванням із використанням платіжного засобу, що передбачає, зокрема, можливість кредитування рахунку. 
Додатком №1 до зазначеного Договору Сторонами погоджено перелік, види та розмір платежів і комісій, які підлягають застосуванню Банком при відкритті, обслуговуванні рахунку та наданні кредиту, у тому числі при здійсненні операцій із використанням платіжної картки. 
Водночас умовами Договору передбачено обов`язок Клієнта забезпечувати наявність достатнього залишку грошових коштів на рахунку для виконання платіжних операцій та списання передбачених Договором платежів. У разі недостатності власних коштів Клієнта та відсутності або перевищення встановленого кредитного ліміту, Банк має право здійснити списання коштів, унаслідок чого утворюється заборгованість за недозволеним овердрафтом. 
Таким чином, недозволений овердрафт виникає як наслідок виконання Банком платіжних операцій або списання обов`язкових платежів за рахунком за відсутності достатнього залишку коштів чи перевищення погодженого кредитного ліміту, що прямо передбачено умовами Договору та погоджено Сторонами. 
У зв`язку з активним користуванням Відповідачем кредитним лімітом, а також здійсненням готівкових і безготівкових операцій за рахунком, останній використав наданий Банком кредитний ліміт у повному обсязі. 
Відповідно до розрахунку заборгованості та виписки по рахунку Відповідача, що відображає рух коштів по рахунку Позичальника та здійсненні ним готівкові та безготівкові операцій, вбачається, що Відповідач активно користувався кредитними коштами, що свідчить про його пряме волевиявлення користування кредитним лімітом на умовах погоджених сторонами. 
Разом з тим, унаслідок проведення платіжних операцій та списання передбачених Договором платежів за відсутності достатнього залишку власних коштів на рахунку та після вичерпання встановленого кредитного ліміту, утворилась заборгованість у вигляді недозволеного овердрафту в сумі 3 543,12 грн.
Таким чином, загальний обсяг використаних Відповідачем кредитних коштів, включаючи суму перевищення встановленого ліміту (недозволений овердрафт), становить 18886,04 грн. 
Отже, внаслідок неналежного виконання Відповідачем взятих на себе зобов`язань утворилася заборгованість у загальній сумі 18886,04 грн., з них: 18543,12 грн.- заборгованість з основної суми (15000 грн. - заборгованість за дозволеним овердрафтом; 3543,12грн. - заборгованість за недозволеним овердрафтом); 342,92 грн. – заборгованість за відсотками. 
Непогашення боргу стало підставою для звернення Позивача до суду за захистом свого порушеного права як правонаступника. 
ТОВ «Вердикт Капітал», як правонаступником, було здійснено нарахування відсотків в межах строку кредування у період з 13.11.2019 -11.03.2022 – у сумі 19432,17 грн. 
Таким чином, утворилася заборгованість у сумі 38318,21 грн., з них: 18543,12грн. - заборгованість з основної суми (тіло кредита); 19775,09 (19432,17+342,92)грн. – заборгованість за відсотками.
У подальшому, ТОВ «Вердикт Капітал» відступило ТОВ «Коллект центр» права вимоги за Договором на загальну суму сумі 38318,21 грн., з них: 18543,12 грн.- заборгованість з основної суми (тіло кредита); 19775,09 грн. – заборгованість за відсотками. Позивачем додаткових нарахувань не здіснювалося. 
Часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій є тією дією, яка свідчить про визнання ним боргу. До такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду при розгляді справи № 127/23910/14-ц (постанова від 23 грудня 2020 року). 
Факт користування кредитним лімітом здійснення погашення заборгованості за кредитним договором, свідчить про належне усвідомлення Відповідачем умов зазначеного договору, його прийняття та фактичне визнання існування заборгованості. 
До всіх правовідносин пов`язаних з укладенням та виконанням Договору, застосовується строк позовної давності у сімдесят років (п.9.1 Договору). 
Пунктом 7 Договору передбачені засвідчення та гарантії Клієнта, а саме: 7.1. Додатково до визначених Договором засвідчень та гарантій, Клієнт засвідчує та гарантує, що на момент підписання Заяви: 7.1.1, він має відповідний фінансовий стан і володіє достатнім рівнем платоспроможності і кредитоспроможності, необхідних для вчасного виконання ним визначених Заявою зобов`язань; не існує і йому невідомі обставини, які можуть негативним чином вплинути на виконання ним визначених Заявою зобов`язань або про будь-які інші поточні або майбутні зобов`язання, які можуть мати пріоритет над виконанням визначених Заявою зобов`язань (крім зобов`язань, що можуть мати пріоритет в силу закону), в тому числі не існує жодної з обставин, передбачених пунктом 2.3. Заяви; 7.1.2 Клієнт зобов`язується підтримувати дійсність зазначених у цьому пункті 7.1. Заяви засвідчень і гарантій протягом дії цієї Заяви, а в разі зміни обставин, що впливають на їх зміст, негайно інформувати про це Банк та вжити всіх необхідних заходів для приведення їх змісту до первісних намірів, якими Сторони керувались при визначенні відповідних засвідчень і гарантій.
Пунктом 7.2. Клієнт підтверджує, що перед підписанням Заяви він повідомлений в письмовій формі про всі умови споживчого кредитування в АТ «Райффайзен Банк Аваль» та орієнтовну загальну вартість Кредиту, що підтверджується підписом Клієнта про його ознайомлення з паспортом споживчого кредиту «Кредитна картка», та не має зауважень, претензій щодо наданої інформації. Надана Клієнту інформація є повною, необхідною, доступною, достовірною та своєчасною.
Станом на дату підписання цієї Заяви Клієнт підтверджує дотримання всіх засвідчень та гарантій, визначених Договором, а також дійсність Згоди(п.12.1. Договору).
Зобов`язання виникають з підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема із договорів. 
Частина 1 статті 205 та 207 ЦК України встановлює, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. 
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. 
Згідно статті 626 та 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до статті 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
При цьому, частина 2 статті 638 ЦК України визначає, що договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. 
Водночас, згідно статті 641 ЦК України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору.
Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. 
Згідно висновку Вінницького апеляційного суду, викладені в постанові від 10.04.2025 року у справі №127/26904/24: «….Споживач (позичальник) не звільнений від обов`язку бути добросовісним при укладенні договору, що означає повне з`ясування позичальником умов договору (тобто умов, на яких йому кредитор видасть кредитні кошти, і які наслідки він матиме для себе) до підписання договору і відповідно до отримання позичальником на підставі підписаного договору кредитних коштів, а не навпаки. 
Натомість ОСОБА_1 погодився зі своєї сторони на такі умови договору, підписавши його зміст без будь-яких застережень. Отже умови договору, в тому числі і щодо сплати відсотків, є обов`язковими для виконання позичальником.». 
Отже, Закон України «Про захист прав споживачів» покладає обов`язок на позичальника бути відповідальним та добросовісним при укладенні договору та вчиняти відповідні дії з метою повного з`ясування умов кредитування. 
Відповідач мав усі можливості звернутися особисто до працівників відділення Банку та\або офіційно до керівництва банківської установи для додаткового роз`яснення йому умов Договору, або взагалі відмовитися від укладання Договору та прийняття кредитних коштів. 
Однак, кредитні кошти Позичальник прийняв в повному обсязі, скориставшись ними у споживчих цілях. 
Будь-яких заперечень або претензій від Відповідача щодо суми отриманого кредиту, не відповідність умовам договору чи особистим цілям та волевиявленню Позичальника, на адресу Кредитора (усно чи письмово) не надходило і в матеріалах справи відсутні. 
Верховна палата у складі Верховного Суду від 12.04.2022 по справі №756/6038/20 незгода позичальника з умовами та особливостями кредитування, за відсутності зауважень щодо змісту та умов кредитного договору під час його укладення та підписання, не є підставою для визнання умов договору такими, що не підлягають виконанню під час вирішення спору про стягнення заборгованості за цим договором, оскільки суперечать принципам цивільного законодавства. 
Відповідно до Постанови Верховного Суду від 07.06.2023 року по справі №234/3840/15 визначено, що непогодження (незгода) з розрахунком, наданим позивачем, не є підставою для відмови у задоволенні позову у повному обсязі. Незгода Відповідача із розрахунком заборгованості не позбавляє його можливості, на підтвердження своїх доводів, надати свій «контррозрахунок».
До такої ж думки дійшов суд у постанові Верховного Суду від 21.02.2024 у справі №415/160/17: «Верховний Суд неодноразово вказував на те, що тягар доказування покладається на обидві сторони спору. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов?язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний». 
Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. 
Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається нарівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. 
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. 
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. 
Відповідно до частини 1 статті 610 та 625 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі №910/4518/16 наведено висновок: «користування кредитом», яким послуговуються скаржники, є окремим випадком «користування чужими коштами». Термін «користування чужими коштами» ВП ВС розтлумачила в постанові від 10 квітня 2018 у справі № 910/10156/17 (пункти 34, 35, 37 відповідно). 
Термін «користування чужими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше – це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення – прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.
Відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані законодавством. Зокрема, відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів установлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. 
Такі ж правила щодо сплати процентів застосовуються до кредитних відносин у силу частини другої статті 1054 ЦК України та до відносин із комерційного кредиту – в силу частини другої статті 1057 цього Кодексу.». 
Таким чином, розмір та порядок нарахування відсотків погоджений сторонами Кредитного договору, підстави виникнення заборгованості є законними, а її розмір розумним та справедливим.
Нарахування процентів здійснювалося в межах строку кредитування, погодженого сторонами, з урахуванням пролонгації з 12.03.2018 по 12.03.2022 року.
У Постанові Верховного Суду від 25.05.2021 року у справі справа №554/4300/16-ц, зазначено, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договору. 
У постанові Верховного Суду від 21.02.2024 у справі №415/160/17 зазначено:« У свою чергу відповідач не спростувала факту отримання кредитних коштів, а також факту неналежного виконання зобов?язань перед банком, у тому числі не спростувала розмір заборгованості, заявленої до стягнення. 
Верховний Суд неодноразово вказував на те, що тягар доказування покладається на обидві сторони спору. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов?язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний». 
Зокрема, п. 11 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування» визначає, що споживчий кредит - вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором. 
Отже, відсотки є обов`язковою умовою кредитного договору та платою за користування кредитними коштами, до повного повернення останніх.
Укладений між сторонами Договір відповідає вимогам чинного законодавства та вільному волевиявленню сторін; Позичальник був ознайомлений з умовами Договору, висловив своє волевиявлення шляхом підписання Договору, що свідчить про прийняття ним таких умов, а також спрямованість на реальне настання правових наслідків.
Відповідачем було укладено Кредитний договір за власним бажанням, добровільно, без будь-якого примусу з боку третіх осіб. Перед укладенням кредитного договору Позичальник отримав від Кредитодавця всю інформацію стосовно кредиту, ознайомився з усіма умовами Договору та правильно зрозумів суть фінансової послуги. Під час укладання Договору, Відповідач усвідомлював всі ризики, пов`язані з укладенням даного договору, а також наслідки і відповідальність у разі неналежного виконання умов договору. Зокрема, Відповідачу було відомо про реальну відсоткову ставку за користування кредитними коштами, порядок її зміни та порядок нарахування відсотків. 
Відповідач здійснив дії, спрямовані на укладення вказаного договору, шляхом власноручного підпису Договору та супутніх документів, у яких відповідач підтвердив, що він ознайомлений з умовами та правилами надання коштів в позику.
Окрім цього, у разі незгоди з умовами Кредитного договору Відповідач мав можливість скористатися своїм правом, визначеним частиною 6 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та частиною 1 статті 5 Закону України «Про споживче кредитування», на відкликання протягом 14 календарних днів своєї згоди на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин.
Відповідач так не вчинив, натомість підписав договір та отримав кредитні кошти, які підлягають поверненню в повному обсязі.
Згідно з положеннями ст.204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує змінює або припиняє цивільні права та обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована. 
Статтею 525 ЦК України передбачена недопустимість односторонньої відмови від зобов`язання. 
Згідно ч. 2 ст. 615 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. 
Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. 
Свобода договору закріплена у статтях 6 і 627 ЦК України, відповідно до яких сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. 
Відповідно до ст. 625 ЦК України Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. 
Матеріалами справи підтверджується, що станом на дату відступлення права вимоги від АТ «Райффайзен Банк» до ТОВ «Вердикт Капітал» за відповідачем обліковувалася заборгованість у розмірі 18 886 грн 04 коп., яка складалася із 18 543 грн 12 коп. неповернутого тіла кредиту та 342 грн 92 коп. нарахованих процентів.
Після набуття права вимоги ТОВ «Вердикт Капітал», діючи як новий кредитор, здійснювало подальше нарахування процентів за користування кредитними коштами відповідно до умов кредитного договору до моменту закінчення строку кредитування, а саме до 11 березня 2022 року, унаслідок чого сума процентів збільшилася на 19 432 грн 17 коп., а загальний розмір процентів становив 19 775 грн 09 коп.
Оцінюючи правомірність такого нарахування, суд виходить із того, що відповідно до статті 1048 ЦК України кредитодавець має право на одержання процентів від суми кредиту, якщо інше не встановлено договором або законом.
Разом із тим Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 дійшла висновку, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти існує лише протягом погодженого сторонами строку кредитування або до моменту пред`явлення вимоги про дострокове повернення кредиту. Після спливу строку кредитування договірні проценти не нараховуються, а права кредитора підлягають захисту відповідно до положень статті 625 ЦК України.
Аналогічний правовий висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 та від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16.
У даній справі судом встановлено, що проценти були нараховані новим кредитором саме до закінчення визначеного договором строку кредитування, а матеріали справи не містять доказів нарахування договірних процентів після настання кінцевого строку повернення кредиту.
Таким чином, доводи відповідача про неправомірність самого факту нарахування процентів після переходу права вимоги не ґрунтуються на вимогах закону.
Відступлення права вимоги саме по собі не припиняє кредитного зобов`язання, не змінює його умов та не позбавляє нового кредитора тих прав, які мав первісний кредитор на момент переходу права вимоги.
Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у тому обсязі й на тих умовах, які існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Отже, після переходу права вимоги ТОВ «Вердикт Капітал» набуло усіх прав кредитора за кредитним договором, у тому числі права вимагати належного виконання грошового зобов`язання та права нараховувати договірні проценти до закінчення строку кредитування відповідно до погоджених сторонами умов договору.
Суд також враховує, що відповідачем не подано будь-яких доказів, які б свідчили про повне або часткове погашення ним кредитної заборгованості після укладення кредитного договору, сплату процентів у більшому розмірі, ніж це враховано позивачем, або припинення зобов`язання з інших підстав, передбачених главою 50 ЦК України.
Заперечуючи проти заявленої до стягнення суми, відповідач посилався на відсутність належного розрахунку заборгованості та невідповідність суми процентів умовам кредитного договору.
Проте такі доводи не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду.
До матеріалів справи позивачем долучено розрахунок заборгованості, витяги з реєстрів боржників, документи щодо передачі права вимоги, а також документи, які відображають складові заборгованості на дату переходу права вимоги та її подальше формування. Наведені документи є взаємоузгодженими між собою, містять відомості про структуру заборгованості, дату її виникнення, розмір основного боргу та процентів і у своїй сукупності дають можливість суду перевірити правильність визначення позивачем розміру заявлених вимог.
При цьому суд враховує усталену практику Верховного Суду, відповідно до якої розрахунок заборгованості підлягає оцінці у сукупності з іншими доказами у справі, а сам по собі факт незгоди боржника із розрахунком не свідчить про його недостовірність. Якщо сторона заперечує правильність розрахунку, вона повинна надати власний контррозрахунок або належні докази, які спростовують наведені кредитором відомості.
Однак відповідач не подав суду альтернативного розрахунку заборгованості, не зазначив конкретних арифметичних помилок, які б впливали на остаточний розмір заявлених вимог, та не надав належних і допустимих доказів, які б свідчили про неправильність визначення позивачем суми основного боргу чи процентів.
За таких обставин суд доходить висновку, що первісний кредитор належним чином виконав свої договірні зобов`язання щодо надання кредитних коштів, тоді як відповідач порушив умови кредитного договору, не виконав свій обов`язок щодо своєчасного повернення кредиту та сплати процентів, внаслідок чого утворилася заборгованість, право вимоги щодо якої в установленому законом порядку перейшло до позивача, а тому заявлені позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та підтвердженими належними і допустимими доказами.
Разом з тим, 20.09.2019 року між Акціонерним товариством «Райффайзен Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» (далі – Новий кредитор, ТОВ «Вердикт Капітал») укладено Договір відступлення права вимоги №114/2-19-F (далі – Договір №114/2-19-F).
Відповідно до розділу 1 Договору №114/2-19-F, сторони погодили, що терміни, які використовуються у цьому договорі, мають наступне значення.
«Права вимоги» – право грошової вимоги Первісного кредитора до Боржників на дату відступлення прав вимоги щодо погашення заборгованості за кредитом, процентів за користування кредитом, комісій, штрафних санкцій, визначених кредитними договорами, та інших платежів, що підтверджуються відповідною документацією.
«Дата відступлення прав вимоги» – дата підписання Сторонами відповідного Реєстру (реєстрів) боржників, з якої до Нового кредитора переходять відповідні права вимоги, яка не може передувати даті повного виконання Новим кредитором обов`язку щодо сплати вартості прав вимоги за відповідним реєстром.
«Реєстр боржників» – письмовий перелік боржників, що містить ідентифікаційні та контактні дані боржників, реквізити кредитних договорів, дату відступлення права вимоги, розрахунок заборгованості, вартість прав вимоги (одиничну ціну), відомості про статус справи та інші визначені договором дані.
«Портфель заборгованості» – сукупність усіх прав вимоги Первісного кредитора до боржників за кредитними договорами, що відступаються Новому кредитору та визначаються у відповідному Реєстрі боржників.
Розділом 2 Договору №114/2-19-F визначено, що на умовах та в порядку, встановлених цим договором та відповідно до статей 512–519 Цивільного кодексу України, Первісний кредитор передає (відступає) Новому кредитору за плату, а Новий кредитор приймає права вимоги до боржників, зазначених у Реєстрі боржників (Портфелі заборгованості).
Перелік кредитних договорів, боржників та розмір заборгованості на дату укладення договору визначається у додатку до договору, що є його невід`ємною частиною.
Умовами договору передбачено, що відступлення прав вимоги відбувається з моменту підписання Сторонами Реєстру боржників, за умови виконання Новим кредитором зобов`язань щодо оплати вартості прав вимоги. Дата підписання Реєстру боржників є датою відступлення прав вимоги.
Внаслідок укладення Договору №114/2-19-F Первісний кредитор вибуває із зобов`язання, а Новий кредитор набуває всіх прав Первісного кредитора за відповідними кредитними договорами, включаючи право вимагати належного виконання грошових зобов`язань, сплати основного боргу, процентів, комісій та інших передбачених договором платежів.
Права вимоги переходять до Нового кредитора в повному обсязі, безвідклично та без можливості їх зворотного відступлення, якщо інше прямо не встановлено договором.
Пунктом 2.7 Договору передбачено, що відступлення прав вимоги здійснюється без згоди боржників та/або поручителів.
Пунктом 2.9 Договору визначено, що у зв`язку з відступленням прав вимоги Первісний кредитор вважається таким, що передав усі права за договорами забезпечення, а Новий кредитор набуває відповідних прав у повному обсязі.
Крім того, згідно з п. 4.1.11 Договору №114/2-19-F Новий кредитор має право здійснювати нарахування та стягнення процентів, штрафних санкцій та інших платежів, передбачених кредитними договорами, з дати відступлення прав вимоги, за умови дотримання вимог чинного законодавства України.
Таким чином, умовами Договору №114/2-19-F прямо встановлено, що момент переходу прав вимоги пов`язується з датою підписання відповідного Реєстру боржників.
Як вбачається з матеріалів справи, відступлення прав вимоги за кредитним договором №010/0822/82/0235681 від 12.03.2018 щодо боржника ОСОБА_1 відбулося на підставі підписаного Сторонами Реєстру боржників від 12.12.2021 року.
Вказаний Реєстр боржників, у тому числі його витяг та відповідні сторінки, надані до матеріалів справи, містять відомості про боржника та розмір заборгованості, що підлягала відступленню.
Отже, на підставі підписаного Реєстру боржників від 12.12.2021 року, ТОВ «Вердикт Капітал» набуло статусу нового кредитора за кредитним договором №010/0822/82/0235681 від 12.03.2018, а первісний кредитор вибув із відповідного зобов`язання.
Надалі, 29.11.2022 року між ТОВ «Вердикт Капітал» (далі – Первісний кредитор у наступному правочині) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» (далі – Новий кредитор) укладено договір №29-11/2022 про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги.
Відповідно до умов зазначеного договору, ТОВ «Коллект Центр» набуло право вимоги до боржників, включених до відповідного Реєстру боржників, у тому числі за кредитним договором №010/0822/82/0235681 від 12.03.2018.
Згідно з умовами договору №29-11/2022, права вимоги переходять до Нового кредитора з моменту підписання Сторонами Акта приймання-передачі Реєстру боржників, що є невід`ємною частиною договору та визначає фактичний перехід відповідних прав.
На підтвердження виконання зазначеного договору до матеріалів справи подано Акт приймання-передачі Реєстру боржників, витяг з Реєстру боржників та інші супровідні документи, з яких вбачається включення боржника до відповідного переліку із визначенням розміру заборгованості.
Крім того, Додатковою угодою №4/9 від 04.02.2025 року до договору №29-11/2022 сторони внесли зміни до Реєстру боржників у зв`язку з технічною помилкою, виклавши його у новій редакції, оформленій у вигляді Додатку №1 до зазначеної додаткової угоди.
Зазначений Додаток №1 до Додаткової угоди №4/9 є підписаним сторонами документом та містить актуалізовані відомості щодо боржників, у тому числі щодо відповідача та розміру його заборгованості.
Таким чином, саме Додаток №1 до Додаткової угоди №4/9 підтверджує чинний стан Реєстру боржників у частині визначення прав вимоги, що перейшли до ТОВ «Коллект Центр».
Отже, надані до матеріалів справи договори відступлення права вимоги, Реєстри боржників, акти приймання-передачі та додаткові угоди у своїй сукупності підтверджують безперервний ланцюг переходу права вимоги від первісного кредитора до позивача.
Відповідно до статті 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Згідно зі статтею 514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав.
Відповідно до статті 516 Цивільного кодексу України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.
Таким чином, відсутність згоди боржника на відступлення права вимоги не впливає на дійсність відповідних правочинів та не перешкоджає переходу прав до нового кредитора.
Суд враховує правову позицію Верховного Суду щодо того, що неповідомлення боржника про заміну кредитора не звільняє його від обов`язку виконання зобов`язання, а лише визначає ризик належного виконання у випадку платежу первісному кредитору.
З огляду на викладене, суд доходить висновку, що позивач набув статусу належного кредитора у спірних правовідносинах, а право вимоги за кредитним договором №010/0822/82/0235681 від 12.03.2018 перейшло до нього у встановленому законом та договором порядку.
Відповідачем не надано належних та допустимих доказів, які б спростовували факт відступлення права вимоги або підтверджували відсутність у позивача відповідного обсягу прав.
Також суд, дослідивши доводи сторін та надані докази, дійшов висновку щодо відсутності підстав для застосування позовної давності з огляду на таке.
Відповідно до статей 256, 257 ЦК України позовна давність є строком для звернення до суду за захистом цивільного права, який за загальним правилом становить три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права.
За змістом статті 1054 ЦК України кредитодавець зобов`язується надати грошові кошти, а позичальник — повернути кредит та сплатити проценти, при цьому договір є обов`язковим для виконання сторонами. Порушенням зобов`язання є його невиконання або прострочення виконання, що відповідно до статті 530 ЦК України настає у разі невиконання у встановлений строк.
З матеріалів справи вбачається, що за умовами Заяви про надання кредиту «Кредитна картка» №010/0822/82/0235681 від 12.03.2018 строк кредитування з урахуванням пролонгації встановлено до 12.03.2022. Відтак саме з цієї дати у кредитора виникло право вимоги у повному обсязі, що відповідно до частини п`ятої статті 261 ЦК України є моментом початку перебігу позовної давності.
Разом з тим, перебіг позовної давності у спірних правовідносинах підлягає оцінці з урахуванням спеціального правового регулювання, запровадженого у зв`язку з карантинними обмеженнями та воєнним станом.
Законом України №540-IX від 30.03.2020 розділ «Прикінцеві положення» ЦК України доповнено пунктом 12, відповідно до якого строки, визначені статтями 257, 258 та іншими нормами, продовжуються на строк дії карантину, встановленого КМУ. Карантин на території України запроваджувався постановою КМУ №211 від 11.03.2020 та неодноразово продовжувався до 30.06.2023.
Верховний Суд у постанові від 22.09.2022 у справі №920/724/21 зазначив, що продовження строків позовної давності відбувається автоматично в силу закону та не потребує додаткових умов.
Крім того, відповідно до пункту 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (у редакції, чинній на час звернення до суду), у період дії воєнного стану строки позовної давності також продовжуються на строк його дії. Воєнний стан в Україні запроваджено Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 та він неодноразово продовжувався.
Таким чином, період з 02.04.2020 по 30.06.2023 охоплюється режимом продовження позовної давності у зв`язку з карантином, а подальший період — режимом продовження у зв`язку з воєнним станом, що виключає перебіг позовної давності у загальному порядку.
Суд також враховує правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 02.07.2025 у справі №903/602/24, відповідно до якої обмеження перебігу позовної давності у періоди дії спеціальних правових режимів (карантин, воєнний стан) виключає зарахування відповідного часу до загального строку звернення до суду.
Отже, на момент звернення позивача до суду строк позовної давності не сплив, а його перебіг був законодавчо продовжений.
Додатково суд враховує, що сторони у пункті 10.1 Заяви про надання кредиту погодили збільшений строк позовної давності до 70 років, що відповідно до частини першої статті 259 ЦК України є допустимим.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, на які посилається, однак відповідач не надав належних та допустимих доказів спливу позовної давності.
З урахуванням викладеного суд доходить висновку, що підстави для застосування позовної давності відсутні, оскільки строк звернення до суду не сплив і продовжує свій перебіг з урахуванням дії спеціальних правових режимів. Відповідні заперечення відповідача є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.
Оцінивши у сукупності зібрані у справі докази, умови кредитного договору №010/0822/82/0235681 від 12.03.2018, документи, що підтверджують перехід права вимоги, розрахунок заборгованості, а також доводи сторін, суд дійшов висновку про доведеність позовних вимог у повному обсязі.
Судом встановлено, що між первісним кредитором та відповідачем виникли договірні зобов`язання, які останній належним чином не виконав, у зв`язку з чим утворилася заборгованість за кредитом та процентами. Факт отримання кредитних коштів, користування ними та неналежного виконання обов`язку з їх повернення підтверджується матеріалами справи, зокрема банківськими виписками та розрахунком заборгованості, які не спростовані належними та допустимими доказами з боку відповідача.
Суд також встановив, що право вимоги за зазначеним кредитним договором у встановленому законом порядку неодноразово переходило від первісного кредитора до наступних кредиторів, а в подальшому до позивача, що підтверджується договорами відступлення права вимоги, реєстрами боржників, актами приймання-передачі та додатковими угодами. Таким чином, позивач є належним кредитором у спірних правовідносинах та має право на звернення до суду з даним позовом.
Доводи відповідача щодо відсутності зобов`язань або неправильності розрахунку заборгованості судом відхиляються як такі, що не підтверджені належними доказами та суперечать встановленим обставинам справи. Саме по собі заперечення розрахунку без надання альтернативного контррозрахунку не може бути підставою для відмови у позові.
Відповідно до статей 525, 526, 610, 611, 625, 1048, 1049, 1054 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином, а його порушення тягне за собою обов`язок боржника повернути суму заборгованості та сплатити передбачені договором платежі.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, доведеними належними та допустимими доказами, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі.
Враховуючи встановлені судом обставини та проведений розрахунок заборгованості, підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором №010/0822/82/0235681 від 12.03.2018 у загальному розмірі 38 318 (тридцять вісім тисяч триста вісімнадцять) грн 21 коп., яка складається з заборгованості за основною сумою кредиту (тілом кредиту) 18 543 грн 12 коп., та заборгованості за процентами за користування кредитом 19 775 грн 09 коп.
Зазначена сума є документально підтвердженою матеріалами справи, розрахунком заборгованості та банківськими виписками, які суд визнає належними та допустимими доказами, та не спростована відповідачем у встановленому законом порядку.
Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Позивач при зверненні до суду поніс судові витрати на суму 2662,40 грн - зі сплати судового збору, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.
Відповідно до статей 133, 137, 141 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати, зокрема витрати на професійну правничу допомогу, підлягають розподілу між сторонами з урахуванням принципів їх реальності, необхідності та розумної співмірності. Суд, вирішуючи питання про розподіл таких витрат, зобов`язаний перевірити їх фактичне понесення, зв`язок із розглядом справи та співмірність заявленого розміру складності спору, обсягу наданих послуг і значенню справи.
Згідно з усталеною практикою Верховного Суду, зокрема у постановах від 07 листопада 2019 року у справі № 905/1795/18 та від 08 квітня 2020 року у справі № 922/2685/19, витрати на правничу допомогу підлягають відшкодуванню лише за умови їх реальності, необхідності та розумності розміру. Аналогічний підхід застосовується Європейським судом з прав людини, який виходить із критеріїв фактичності та обґрунтованості витрат (зокрема справа «East/West Alliance Limited проти України», заява № 19336/04).
Суд враховує, що позивачем подано договір про надання правничої допомоги, прайс-лист, заявку на надання юридичної допомоги та витяг з акту виконаних робіт, якими підтверджується заявлений розмір витрат у сумі 13 000 грн.
Разом із тим, оцінюючи співмірність витрат, суд виходить із характеру та складності цієї справи, яка стосується стягнення заборгованості за кредитним договором, має типовий характер для даної категорії спорів, не потребувала значного обсягу доказування або проведення складних експертиз, а процесуальні документи є стандартними для відповідної категорії справ.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22) зазначила, що суд має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу у разі їх неспівмірності, виходячи з критеріїв складності справи, обсягу виконаних робіт та розумності витрат. Подібні підходи викладені також у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19).
З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що заявлений розмір витрат на правничу допомогу у сумі 13 000 грн є неспівмірним із характером та складністю справи, обсягом наданих послуг та витраченим часом, а також не відповідає критерію розумності, визначеному процесуальним законом та судовою практикою.
У зв`язку з цим, керуючись статтею 137 ЦПК України, суд вважає за необхідне зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають стягненню з відповідача, до 5000 грн як такого, що відповідає критеріям реальності, необхідності та розумності.
Відповідно, до стягнення з відповідача на користь позивача підлягають витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000 грн.
На підставі викладеного та керуючись ст. 3, 11, 12 Закону України «Про електронну комерцію», ст. 204, 207, 526, 530, 536, 625, 628, 629, 639, 1048, 1054, 1077, 1082 ЦК України, ст. 10, 12, 13, 76-81, 89, 141, 259, 263-265, 352, 354, 355 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити повністю.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» заборгованість за кредитним договором № 010/0822/82/0235681 від 12.03.2018 у розмірі 38 318 (тридцять вісім тисяч триста вісімнадцять) грн 21 коп., що складається з 18 543,12 грн — заборгованості за основною сумою боргу (тілом кредиту), 19 775,09 грн — заборгованості за відсотками.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» судовий збір у розмірі 2 662 (дві тисячі шістсот шістдесят дві) грн 40 коп.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000 (п`ять тисяч) грн.
Рішення суду може бути оскаржене до Вінницького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Рішення набирає законної сили в порядку та строки, визначені статтею 273 ЦПК України.
З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua.
На виконання п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України суд зазначає повне найменування сторін та інших учасників справи:
Учасники судового розгляду:
Позивач ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР», код ЄДРПОУ 44276926, місцезнаходження: 01133, місто Київ, вул. Мечнікова, будинок 3, офіс 306;
Відповідач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .
Повний текст рішення суду виготовлений 30.06.2026.

Суддя: