Справа №523/14821/24
Провадження №2/504/795/26

Доброславський районний суд Одеської області

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
25.05.2026	с-ще Доброслав	

Доброславський районний суд Одеської області у складі:
Головуючого судді - В.К. Барвенко,
секретаря судового засідання - М.В. Ориник,
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі судових засідань № 5, в сщ. Доброслав цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Південний» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимоги на предмет спору - приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Іллічова Н.А., Приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Цинєва Віталя Олександровича, про визнання недійсним договорів дарування,
ВСТАНОВИВ:
Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк «Південний» звернулося до суду з позовом до відповідачів, яким просить суд визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , який укладений між ОСОБА_3 який діяв в інтересах та за дорученням ОСОБА_1 (дарувальник) та ОСОБА_2 (обдарована), який посвідчений 06.02.2023 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А., реєстровий № 208; визнати недійсним договір дарування нежитлового приміщення – кладової № К-66/67, яке розташоване в будинку АДРЕСА_2 , який укладений між ОСОБА_3 який діяв в інтересах та за дорученням ОСОБА_1 (дарувальник) та ОСОБА_2 (обдарована), який посвідчений 06.02.2023 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А., реєстровий № 209.
На обгрунтування вимог позову заявник вказує на те, що 09.02.2022 року між ПАТ АБ «Південний» та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір № AF2022-00700, відповідно до умов якого останній отримав у кредит грошові кошти в розмірі 250000,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15% річних з кінцевим терміном повернення до 31.01.2023 року. 
У зв`язку з тим, що відповідач не виконував взятих на себе кредитних зобов`язань, ПАТ АБ «Південний» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості. 
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 27.11.2023 року у справі № 947/25413/23 позовні вимоги ПАТ КБ «Південний» було задоволено, - стягнуто з ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 398313,54 грн. в рахунок погашення заборгованості за Кредитним договором № AF2022-00700 від 09.02.2022 року. 
В подальшому на виконання вказаного рішення суду від 27.11.2023 року, Київським районним судом м. Одеси 23.02.2024 року було видано виконавчий лист № 947/25413/23, на підставі якого приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Цинєвим В.О. постановою від 27.02.2024 року було відкрито виконавче провадження № 74297134. 
В ході проведення виконавчих дій приватним виконавцем Цинєвим В.О. 28.02.2024 року було винесено постанови про арешт коштів боржника та звернення стягнення на майно боржника ОСОБА_1 .
Під час перевірки майнового стану відповідача ОСОБА_1 було отримано інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта. 
В результаті здійсненої перевірки було встановлено, що у боржника станом на дату відкриття виконавчого провадження відсутнє нерухоме майно на яке можливо звернути стягнення. 
Водночас, під час детального вивчення отриманої інформації було встановлено, що ОСОБА_1 мав у власності нерухоме майно та здійснив його відчуження після того, як дізнався про існування кредиторської заборгованості перед ПАТ АБ «Південний».
Так, відповідно до отриманої інформації ОСОБА_1 на праві власності належала квартира АДРЕСА_1 , а також нежитлове приміщення- кладова № К-66/67, яке розташоване в будинку АДРЕСА_2 . 
Проте, 06.02.2023 року ОСОБА_1 відчужив вказане нерухоме майно своїй матері на підставі оспорюваних договорів.
На думку позивача, вказані оспорювані договори мають ознаки фраудаторного правочину та повинні бути визнані судом недійсними, оскільки направлені на уникнення звернення стягнення на майно боржника ОСОБА_1 за наявності у нього значної непогашеної заборгованості перед ПАТ АБ «Південний», такий договір було укладено після дізнання боржником про виникнення значної заборгованості за кредитним договором.
Відповідачем було подано до суду відзив на позовну заяву, у якому відповідач просить суд відмовити у задоволенні даного позову. 
Так, обґрунтовуючи свої заперечення проти позову відповідач вказує на те, що 05 листопада 2024 року батько ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , який також, був стороною у схожій справі № 523/6686/24 (де оскаржувалося відчуження частини квартири ОСОБА_1 , на його користь з тих самих підстав, що і у даній справі), звернувся до ПАТ АБ «Південний» із заявою - пропозицією, якою запропонував наступний порядок погашення кредитної
заборгованості свого сина: «Укладення мирової угоди у межах справи № 523/6686/24 з наступними умовами: 
1. Заміна боржника з ОСОБА_1 на ОСОБА_2 . 2. 200 000,00 гривень сплачується протягом 10 днів; 3. Розстрочення залишку у розмірі 141 406,25 грн на 10 місяців (14140,06 грн на місяць) з оплатою не пізніше останнього дня місяця. Сума до сплати 341 406,25 гривень.»
Листом від 26 листопада 2024 року ПАТ АБ «Південний» відхилив пропозицію ОСОБА_3 , та додав, що він зобов`язаний покрити всі його правові витрати не тільки станом на дату відповіді, але й ті, що будуть понесені у майбутньому, оскільки вони не є остаточними. 
Сума у розмірі 341 406,25 гривень була сформована з міркувань того, що вона є компромісною, адже, сторона ОСОБА_1 вважала донарахування послуги комісії у розмірі 93 750,00 гривень незаконною і відхилення пропозиції ОСОБА_3 в подальшому, сформувало складність для стягувача у реалізації можливостей кредитора.
23 грудня 2024 року ОСОБА_1 оскаржив заочне рішення Київського районного суду міста Одеси від 27 листопада 2023 року у справі № 947/25413/23 в частині нарахування комісії у розмірі 93 750,00 гривень.
06 травня 2025 року Одеський апеляційний суд погодився із апелянтом повністю, рішення суду першої інстанції змінив, виключивши з нього стягнення комісії у розмірі 93 750,00 гривень, сформулювавши рішення наступним чином:
«Заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 27.11.2023 року змінити. Доповнити 1-й абзац резолютивної частини заочного рішення Київського районного суду м. Одеси від 27.11.2023 року словами: «частково». 
Викласти 2-й абзац резолютивної частини заочного рішення Київського районного суду м. Одеси від 27.11.2023 року наступним чином: Стягнути з ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , на користь Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «ПІВДЕННИЙ», код ЄДРПОУ: 20953647, грошові кошти у сумі 304 563,54 (триста чотири тисячі триста тринадцять гривень 54 копійки) в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № AF2022- 00700 від 09.02.2022 року, а саме в рахунок погашення заборгованості за тілом кредиту - 250 000,00 (двісті п`ятдесят тисяч гривень 00 копійок), за відсотками - 54 563,54 (п`ятдесят чотири тисячі п`ятсот шістдесят три гривні 54 копійки). У задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «ПІВДЕННИЙ» до ОСОБА_1 про стягнення комісії за кредитом у розмірі 93 750,00 грн. - відмовити.»
Тобто, сума боргу ОСОБА_1 була зменшена до 304 563,54 гривень, що, очевидно, відповідало визнаній ним та ОСОБА_3 сумі в частині боргових зобов`язань перед ПАТ АБ «Південний».
З цього випливає, що тривалий час, в тому числі і станом на день подачі даного позову діяло рішення суду, яке суперечило Закону і ОСОБА_1 це було доведено у апеляційному суді. Скасоване рішення суду не породжує правових наслідків з моменту його ухвалення, а у разі наявності таких наслідків сторона, що постраждала від наслідків його реалізації має право на повернення у стан, що передував незаконному рішенню суду.
З цього випливає, що аргументи та доводи ПАТ АБ «Південний», які були побудовані на скасованому рішенні суду не заслуговують на увагу.
У той же час, ОСОБА_2 , ще до постанови Одеського апеляційного суду від 06 травня 2025 року у справі № 947/25413/23 розпочато погашення боргу ОСОБА_1 в визнаній ОСОБА_1 частині, на суму 304 563,54 гривень, що підтверджується наступними квитанціями: 
- 14.01.2025 року на суму 50 000,00 грн
- 28.01.2025 року на суму 50 000,00 грн
- 21.04.2025 року на суму 30 000,00 грн
- 29.04.2025 року на суму 120 000,00 грн;
- 27.05.2025 року на суму 54 563,50 грн;
- 27.05.2025 року на суму 6 974,70 грн.
Станом на дату формування даного відзиву боргові зобов`язання за рішенням суду у справі № 947/25413/23 виконано у повному обсязі, адже, судом було зменшено суму стягнення з ОСОБА_1 у відповідності до Закону, а підстава, на яку посилався позивач скасована (відкоригована).
Всупереч цьому та факту повної сплати за кредитними зобов`язаннями ПАТ АБ «Південний» позовну заяву не відкликав, заяву про залишення позову не надав, протягом місяця з дня ухвалення постанови Одеського апеляційного суду та повного погашення боргу у відповідності до неї продовжує наполягати на задоволенні позову.
Відповідач вважає, що оскільки, тривалий час як ОСОБА_3 , так і ОСОБА_2 висловлювали бажання знайти компроміс у вирішенні питання по сплаті за кредитними зобов`язаннями свого сина ОСОБА_1 , в тому числі, пропозиція була оформлена письмово, була значно вищою за підсумкову, встановлену апеляційним судом міркування позивача про те, що оскаржувані правочини мали на меті ухилення від виконання зобов`язання за кредитним договором спростовуються вищенаведеною хронологією, послідовною поведінкою та виконанням обов`язку за належною до сплати суми у відповідності до Закону.
Це означає, що тимчасове зволікання зі сплати боргу у незаконно завищеній сумі, до приведення його у належний стан було легітимним, а не визнання суми, на якій наполягав позивач було виправданим та законним, що підтверджується постановою апеляційного суду у справі № 947/25413/23, який виклав свою згоду із тим, що вимоги ПАТ АБ «Південний» були неправомірно завищені.
З наведеного випливає, що заявлені позивачем вимоги не призведуть до поновлення порушеного права, адже, право ПАТ АБ «Південний» на отримання коштів за кредитним договором жодним чином не порушено. 
Припущення позивача про те, що угоди з дарування були направлені на не виконання боргового зобов`язання у встановленому Законом порядку не знаходять свого відображення, є надуманими та протиправними, такими, що направлені на протиправне посягання на чуже майно. Позивач надав відповідь на відзив в якому зокрема вказав наступне:
Відповідач 2 у своєму відзиві не погоджується із позицією Позивача, стверджує, що Договір дарування, посвідчений 06 лютого 2023 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А. за Р№209 та Договір дарування, посвідчений 06 лютого 2023 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А. за Р№208 не є фіктивними, оскільки дії ОСОБА_1 та ОСОБА_2 дійсно були спрямовані на досягнення правового результату.
Поряд з цим, Відповідач 2 зазначає, що оспорювані договори не мали на меті уникнути сплати заборгованості, оскільки батьки ОСОБА_1 – ОСОБА_2 та ОСОБА_3 намагались знайти «компромісний» варіант повернення заборгованості свого сина. Відтак, оскаржувані правочини мали реальний характер, та були такими, що створили правові наслідки, а Банк, в свою чергу, не довів протилежного. 
Позивач не погоджується із твердженням Відповідача 2. 
Вважає що аргументація Відповідача 2 направлена на перекручування обставин справи та на уникнення відповідальності за вчинення завідомо фраудаторного правочину.
Матеріали справи містять достатньо доказів аби зробити висновок, що ОСОБА_1 , відчужуючи за нотаріально посвідченими угодами ОСОБА_2 , належні йому на праві власності нерухомість, був достовірно обізнаний про свій обов`язок сплачувати заборгованість за кредитним договором №AF2022-00700 від 09.02.2022 року.
Отже, Відповідачі могли передбачити негативні наслідки для себе у випадку звернення Акціонерним банком «Південний» до суду задля примусового стягнення заборгованості за кредитом.
Аналогійний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 12 квітня 2023 року у справі N 161/12564/21 (провадження N 61-10546св22), в якому, зокрема, зазначено таке: "суди при задоволенні позовних вимог про визнання недійсними оспорюваних правочинів та їх кваліфікацію як фраудаторних, обґрунтовано вважали, що: приватноправовий інструментарій (зокрема, вчинення договору дарування та купівлі продажу) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди)… До обставин, які дозволяють кваліфікувати оспорюваний договір, як фраудаторний, відноситься: ОСОБА_7 було відомо про пред`явлення ОСОБА_8 цивільного позову в межах розгляду кримінальної справи N 161/9741/18, а також в намаганні її представника забезпечити його арештом (тобто, спірні правочини були укладені у період розгляду кримінальної справи №161/9741/18 та після пред`явлення позивачкою матеріальної претензії); … обидва правочини укладалися між членами сім`ї (із дружиною та із донькою), ОСОБА_7 продовжує проживати у квартирі".
До подібних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 24 липня 2019 року у справі N 405/1820/17 (провадження N 61-2761/19), в якій, визнаючи за позовом банку (кредитора) договір дарування квартири недійсним, суд касаційної інстанції вказав, що договір дарування був укладений через місяць після пред`явлення позову банку про стягнення кредитної заборгованості і до ухвалення рішення суду про стягнення кредиту, є фраудаторним, так як укладений боржником на шкоду кредитору.
Зокрема, Верховний Суд у цій справі зазначив таке: "Верховним Судом враховано, що на момент здійснення безоплатного відчуження спірного майна кредитне зобов`язання вважалося простроченим, його належне виконання не відбулося, а отже виникло право вимоги до поручителя основного боржника у зв`язку з його неплатоспроможністю.
В обранні варіанта добросовісної поведінки боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Тому усі боржники мають на меті добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення прав та правомірних інтересів кредитора".
До подібних висновків, а саме визнаючи недійсним договір купівлі-продажу, укладений боржником на шкоду кредитору до ухвалення рішення суду про стягнення боргу, Верховний Суд у постанові від 19 травня 2021 року у справі N 693/624/19, провадження N 61-6420св21, зазначив таке: "… очевидно, що учасники цивільних відносин (сторони оспорюваних договорів купівлі-продажу) "вживали право на зло", оскільки цивільно-правовий інструментарій (оспорювані договори купівлі-продажу) використовувався учасниками для недопущення звернення стягнення на майно боржника; встановлені судами обставини, дозволяють зробити висновок, що оспорювані договори купівлі продажу є фраудаторними, тобто вчиненими на шкоду кредитору; до обставин, які дозволяють кваліфікувати оспорювані договори як фраудаторні відноситься: момент вчинення договорів (30 квітня 2016 року та 11 травня 2016 року, тобто після відкриття провадження, відмови в забезпеченні позову і до першого судового засідання в справі N 439/506/16-ц)…"
Більше того, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 06 жовтня 2022 року у справі N 904/624/19 виходив із обставин укладення фраудаторого правочину навіть до пред`явлення позову про стягнення боргу, зазначаючи таке: "… договір, який укладений з метою уникнути виконання договору та зобов`язання зі сплати боргу, є зловживанням правом на укладання договору та розпорядження власністю, оскільки унеможливлює виконання зобов`язання і завдає шкоди кредитору. Такий договір може вважатися фраудаторним та може бути визнаний судом недійсним за позовом особи, право якої порушено, тобто кредитора".
До подібних висновків (визнання недійсним фраударного договору до ухвалення рішення про борг) дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 09 лютого 2023 року у справі N 910/12093/20. 
Верховний суд у Постанові від 10.05.2023 року по справі №755/17944/18 виснував, що «Апеляційний суд при новому розгляді справи з`ясував, що у січні 2021 року виконавче провадження про стягнення боргу з подружжя ОСОБА_2 закінчено. Проте наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину, що і було зроблено апеляційним судом, яким належним чином досліджено докази та встановлено, що на час укладення оспорюваного правочину відповідачами вчинялися дії по уникненню виконання грошових зобов`язань перед позивачем, відчужуючи належне їм майно. Крім того, виконавче провадження закінчено виконанням судового рішення після численних судових рішень, в яких позивач намагався захистити своє порушене право.»
Крім того, у постанові від 05 лютого 2025 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у справі №757/52379/21-ц, зазначив наступне.
Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. 
Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (див. постанову Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року у справі № 761/12692/17).
У постанові від 11 серпня 2021 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у справі №523/7609/17, зазначив наступне.
Тлумачення статей 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.
Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину.
Наявними у матеріалах справи доказами, а також приведеними висновками Верховного суду спростовуються твердження викладені у відзиві, у тому числі довод, що Відповідачем 2 було погашено заборгованість за кредитним договором, укладеним між Банком та Відповідачем 1. Викладене у відзиві вважаємо перекручуванням зі сторони Відповідача 2, оскільки на момент укладення оскаржуваних правочинів вони мали явні ознаки фраудаторності. 
В той же час, станом на день звернення з позовною заявою до Відповідачів інтереси Банку були порушені та останній мав право захистити свої законні права та інтереси у передбачений чинним законодавством спосіб.
В судове засідання сторони та інші учасники процесу не з`явились, сповіщені судом про дату, час та місце його проведення.
Суд вважає, що в даній справі зібрано достатньо доказів для ухвалення остаточного рішення по суті спору.
Встановлені судом фактичні обставини справи: 
09.02.2022 року між ПАТ АБ «Південний» та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір № AF2022-00700, відповідно до умов якого останній отримав у кредит грошові кошти в розмірі 250000,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15% річних з кінцевим терміном повернення до 31.01.2023 року. 
У зв`язку з тим, що відповідач не виконував взятих на себе кредитних зобов`язань, ПАТ АБ «Південний» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості. 
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 27.11.2023 року у справі № 947/25413/23 позовні вимоги ПАТ КБ «Південний» було задоволено, - стягнуто з ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 398313,54 грн. в рахунок погашення заборгованості за Кредитним договором № AF2022-00700 від 09.02.2022 року. 
В подальшому на виконання вказаного рішення суду від 27.11.2023 року, Київським районним судом м. Одеси 23.02.2024 року було видано виконавчий лист № 947/25413/23, на підставі якого приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Цинєвим В.О. постановою від 27.02.2024 року було відкрито виконавче провадження № 74297134. 
В ході проведення виконавчих дій приватним виконавцем Цинєвим В.О. 28.02.2024 року було винесено постанови про арешт коштів боржника та звернення стягнення на майно боржника ОСОБА_1 .
Під час перевірки майнового стану відповідача ОСОБА_1 було отримано інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта. 
В результаті здійсненої перевірки було встановлено, що у боржника станом на дату відкриття виконавчого провадження відсутнє нерухоме майно на яке можливо звернути стягнення. 
Водночас, під час детального вивчення отриманої інформації було встановлено, що ОСОБА_1 мав у власності нерухоме майно та здійснив його відчуження після того, як дізнався про існування кредиторської заборгованості перед ПАТ АБ «Південний».
Так, відповідно до отриманої інформації ОСОБА_1 на праві власності належала квартира АДРЕСА_1 , а також нежитлове приміщення- кладова № К-66/67, яке розташоване в будинку АДРЕСА_2 . 
Проте, 06.02.2023 року ОСОБА_1 відчужив вказане нерухоме майно своїй матері на підставі оспорюваних договорів.
06 травня 2025 року Одеський апеляційний суд рішення Київського районного суду м. Одеси від 27.11.2023 року у справі № 947/25413/23 змінив, виключивши з нього стягнення комісії у розмірі 93 750,00 гривень, сформулювавши рішення наступним чином:
«Заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 27.11.2023 року змінити. Доповнити 1-й абзац резолютивної частини заочного рішення Київського районного суду м. Одеси від 27.11.2023 року словами: «частково». 
Викласти 2-й абзац резолютивної частини заочного рішення Київського районного суду м. Одеси від 27.11.2023 року наступним чином: Стягнути з ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , на користь Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «ПІВДЕННИЙ», код ЄДРПОУ: 20953647, грошові кошти у сумі 304 563,54 (триста чотири тисячі триста тринадцять гривень 54 копійки) в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № AF2022- 00700 від 09.02.2022 року, а саме в рахунок погашення заборгованості за тілом кредиту - 250 000,00 (двісті п`ятдесят тисяч гривень 00 копійок), за відсотками - 54 563,54 (п`ятдесят чотири тисячі п`ятсот шістдесят три гривні 54 копійки). У задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «ПІВДЕННИЙ» до ОСОБА_1 про стягнення комісії за кредитом у розмірі 93 750,00 грн. - відмовити.»
Тобто, сума боргу ОСОБА_1 була зменшена до 304 563,54 гривень
Судом встановлено, що ОСОБА_2 , ще до постанови Одеського апеляційного суду від 06 травня 2025 року у справі № 947/25413/23 розпочато погашення боргу ОСОБА_1 в визнаній ОСОБА_1 частині, на суму 304 563,54 гривень, що підтверджується наступними квитанціями: 
- 14.01.2025 року на суму 50 000,00 грн
- 28.01.2025 року на суму 50 000,00 грн
- 21.04.2025 року на суму 30 000,00 грн
- 29.04.2025 року на суму 120 000,00 грн;
- 27.05.2025 року на суму 54 563,50 грн;
- 27.05.2025 року на суму 6 974,70 грн.
Отже боргове зобов`язання за рішенням суду у справі № 947/25413/23 виконано у повному обсязі, адже, судом було зменшено суму стягнення з ОСОБА_1 у відповідності до Закону.
Інші істотні обставини судом не встановлено.
Релевантні джерела права та висновки суду.
Добросовісність (пункт 6статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Відповідно дост. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
За змістомст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором та/або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. 
Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Відповідно, у разі вчинення дій, які не врегульовані нормами цивільного законодавства, перед судом може постати завдання оцінки таких дій.
Виходячи з формулювання статті 11 ЦК України, можна зробити висновок, що такі дії повинні відповідати загальним засадам цивільного законодавства України, які закріплені встатті 3 ЦК України.
Отже, принцип добросовісності передбачає, що сторони повинні діяти добросовісно під час реалізації своїх прав та передбаченого договором та/або законом виконання своїх зобов`язань.
Введення в цивільне законодавство принципу добросовісності як одного з найбільш загальних і важливих принципів цивільного права є заходом, спрямованим на зміцнення моральних засад цивільно-правового регулювання. Саме з позиції моральності слід підходити до оцінки поведінки суб`єкта права як добросовісного або недобросовісного.
Таке правозастосування узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними зокрема в постанові від Великої Палати від 14 грудня 2021 року по справі № 147/66/17, які суд в силу ч.4ст. 263 ЦПК України, враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.
Як було вище зазначено, згідно приписів ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. 
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини.
Відповідно ч. 1 ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Відповідно достатті 202 ЦК Україниправочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
За змістом частини першоїстатті 203 ЦК Українизміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Згідно приписів ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановленічастинами першою - третьою,п`ятоюташостою статті 203цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Цивільно правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.
Боржник, який відчужує майно після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості, або виникнення у нього обов`язку зі сплати боргу, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.
Позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третястатті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбаченастаттею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбаченастаттею 228 ЦК України.
Вказаній висновок зроблено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц та постанові КЦС/ВС від 10.05.2023 року за результатами розгляду справи № 755/17944/18, які суд вважає за необхідним застосувати при розгляді даної справи.
Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. 
Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника).
Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).
Вказаний висновок зроблено у постанові КЦС/ВС від 10.02.2021 року за результатами розгляду справи № 754/5841/17, яку суд вважає за необхідним застосувати при розгляді даної справи.
Суд зазначає, що у даній справі є очевидним, що ОСОБА_1 , будучи учасником цивільних правовідносин за Договорами дарування від 06.02.2023 року, «вживав право на зло», оскільки цивільно-правовий інструментарій (Договоар дарування від 06.02.2023 року) використовувався учасниками для унеможливлення звернення стягнення на нерухоме майно боржника (позичальника).
Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).
Вказаний висновок зроблено у постанові КЦС/ВС від 11.11.2020 року за результатами розгляду справи № 619/82/19, яку суд вважає за необхідним застосувати при розгляді даної справи.
Вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним правочину внаслідок укладення Договорів дарування від 06.02.2023 року, зміст яких суперечитьЦК України, суд враховує, що: 1) боржник ОСОБА_1 ухилився від свого обов`язку щодо сплати заборгованості за кредитним договором; 2) майно було відчужено на користь пов`язаної особи, а саме матері боржника; 3) після відчуження спірного майна у відповідача відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором.
Доводи того, що майно відчужено до подання банком позову до суду не спростовують висновку суду про фраудаторність оспорюваних правочинів.
Для застосування конструкції фраудаторного правочину важливо щоб кредитору належало суб`єктивне цивільне право (зокрема, право вимоги). 
Верховний суд неодноразово аналізував конструкцію фраудаторного правочину, тобто правочину, який вчиняється на шкоду кредитору для уникнення чи унеможливлення, зокрема, сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили, чи виконавчого напису. 
Тому необов`язково для застосування вказаної конструкції, щоб існувало судове рішення про стягнення, зокрема, боргу, чи був розпочатий судовий процес про стягнення боргу. 
Необхідно, щоб той чи інший правочин вчинявся на шкоду кредитору для уникнення чи унеможливлення, зокрема, сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) чи зменшення обсягу майна боржника.
Доводи відповідача про те, що на час ухвалення цього рішення боргове зобов`язання відсутнє не спростовують фраудаторності правочинів, оскільки наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину.
З огляду на вищевикладене, суд доходить висновку, що сукупність наведених обставин доводить той факт, що відповідач ОСОБА_1 діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення в подальшому звернення стягнення кредитором на його майно як боржника.
При цьому та обставина, що правочин із третьою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства.
Боржник не є абсолютно вільним у обранні варіантів власної поведінки, його дії не повинні призводити до такого стану, у якому він ставатиме неплатоспроможним перед своїми кредиторами.
Виходячи зі встановлених, на підставі належним чином оцінених доказів, обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, суд дійшов висновку про доведеність позивачем викладених в позові обставин належними, достовірними та допустимими доказами, які в своїй сукупності є достатніми для задоволення даного позову та захисту порушеного права позивача в судовому порядку.
Доводи заперечень зводяться до власного розуміння вимог діючого законодавства та судової практики, якими врегульовані питання фраудаторності правочинів, та контрадікторного оцінювання зібраних у справі доказів.
Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно приписів п. 2 ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Суд приймає до уваги Договір про надання правової допомоги № 1/6-18 від 18.06.2018 року, укладений між АО «Юрпрайм» та АБ «Південний», а також Додаткові угоди до Договору № 1/6-8 від 18.06.2018 року та додаткова щодо надання послуг захисту прав та інтересів Замовника під час розгляду судом будь якої інстанції справи, у якій замовник є учасником.
Згідно Протоколу № 1 засідання Ради АО «Юрпрайм» вбачається, що адвокат є партнером вказаного об`єднання та згідно Ордеру № 1356802 від 17.04.2024 року уповноважена на представлення інтересів ПАТ АБ «Південний».
Згідно Акту прийому передачі виконаних робіт вартість адвокатських послуг складає 3000,00 грн.
Суд погоджується з такими витратами на правничу допомогу, оскільки складність справи відповідає цій сумі.
Згідно абз. 5, 6 п. 35 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» при повному або частковому задоволенні позову майнового характеру до кількох відповідачів судовий збір, сплачений позивачем, відшкодовується ними пропорційно до розміру задоволених судом позовних вимог до кожного з відповідачів.
Солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено.
Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову на відповідача.
Тому суд стягує з відповідачів в рівних частках 4844,80 грн. судового збору
На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 4, 6, 10, 12, 141, 228, 229, 263, 265, 280-282, 354, 355 ЦПК України, ст.ст. 3, 11, 13, 194, 202, 203, 215 ЦК України, суд, -
УХВАЛИВ:
Позовну заяву Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Південний» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимоги на предмет спору - приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Мазаратій Ірини Володимирівни, Приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Цинєва Віталя Олександровича, про визнання недійсним договорів дарування, -задовольнити.
Визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , який укладений між ОСОБА_3 який діяв в інтересах та за дорученням ОСОБА_1 (дарувальник) та ОСОБА_2 (обдарована), який посвідчений 06.02.2023 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А., реєстровий № 208; 
Визнати недійсним договір дарування нежитлового приміщення – кладової № К-66/67, яке розташоване в будинку АДРЕСА_2 , який укладений між ОСОБА_3 який діяв в інтересах та за дорученням ОСОБА_1 (дарувальник) та ОСОБА_2 (обдарована), який посвідчений 06.02.2023 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А., реєстровий № 209.
Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Південний» в рівних частках судовий збір в розмірі 4844,80 грн. а також витрати на правничу допомогу у розмірі 3000,00 грн.
Витрати на правничу допомогу сторони відповідача відносяться на її рахунок.
Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-ти денний строк з дня складання повного рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя 	В. К. Барвенко