Справа № 167/1414/25 	Головуючий у 1 інстанції: Требик В. Б. 	
Провадження № 22-ц/802/736/26  	  Доповідач: Матвійчук  Л. В.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 травня 2026 року        місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Матвійчук Л. В.,
суддів - Здрилюк О. І., Осіпука В. В.,
з участю секретаря судового засідання – Савчук О. В.,
позивача – ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання права на оформлення власності на спадкове майно за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Рожищенського районного суду Волинської області від 01 квітня 2026 року

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його рідний брат ОСОБА_3 і після його смерті відкрилася спадщина на нерухоме майно, яка складається з житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та земельних ділянок. Зазначений житловий будинок із земельними ділянками ОСОБА_3 заповів племіннику – відповідачу по справі ОСОБА_2 . 
Позивач зазначав, що його брат ОСОБА_3 не мав права заповідати вказане майно відповідачу, яке успадкував після смерті матері ОСОБА_4 , оскільки за життя не оформив право власності на нього. Крім того, він – позивач, також є спадкоємцем після смерті матері ОСОБА_4 , а тому має право на оформлення власності на вищезгадане спадкове майно.
Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просив суд надати йому право на оформлення власності на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та земельні ділянки біля будинку.
Рішенням Рожищенського районного суду Волинської області від 01 квітня 2026 року в позові ОСОБА_1 відмовлено.
В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення його позову.
На переконання скаржника, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову в позові у цій справі. Суд не звернув уваги на те, що спадкодавець ОСОБА_3 користувався спадщиною 12 років, але до нотаріуса про видачу свідоцтва про право на спадщину не звертався, хоча зобов`язаний був це зробити. ОСОБА_3 не мав юридичного права розпоряджатися спадковим майном його батьків, а саме заповідати його племіннику - відповідачу ОСОБА_2 , оскільки за життя не оформив право власності на нього. Також зазначав, що його мати ОСОБА_4 ніколи постійно не проживала в с. Тихотин разом із сім`єю відповідача, а лише тимчасово була зареєстрована, оскільки така реєстрація дозволяла отримувати їм певні пільги. На момент смерті вона була зареєстрована та проживала разом із сином ОСОБА_5 у с. Раймісто, тому інформація у довідці Доросинівської сільської ради Луцького р-ну Волинської обл. про її проживання в с. Тихотин не відповідає дійсності. Вказував, що його дочки проживають на тимчасово окупованих територіях і при першій нагоді мають намір приїхати у Волинську область. Оскільки відповідач вже має власний будинок та багато земель, то нерухомість в с. Раймісто йому фактично не потрібна. 
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_2 , посилаючись на безпідставність вимог апеляційної скарги та законність і обґрунтованість висновків суду першої інстанції, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано відмовив в позові у цій справі. Зазначив, що у шестимісячний строк звернувся до Рожищенської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті дядька ОСОБА_3 . Останній прийняв спадщину після смерті матері ОСОБА_4 , проте відсутність свідоцтва про право на спадщину та державну реєстрацію не позбавляє його права на спадщину, яку в подальшому він має право заповідати своїм спадкоємцям, що він і зробив, заповівши йому нерухоме майно. 
Відповідач ОСОБА_2 , будучи належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, проте у відзиві на апеляційну скаргу просив проводити апеляційний розгляд справи за його відсутності.
Колегія суддів вважає можливим проводити розгляд справи за відсутності вказаного учасника справи згідно з вимогами ст. 372 ЦПК України, оскільки його неявка в судове засідання апеляційної інстанції не перешкоджає розгляду справи.
Згідно із частинами 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши пояснення позивача, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_4 є матір`ю ОСОБА_1 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження серії НОМЕР_1 від 23 травня 1972 року, серії НОМЕР_2 від 31 серпня 1959 року, витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження відповідно до статей 126, 133, 135 СК України № 00052423090 від 16 липня 2025 року (а.с.21, 22, 58).
З копії витягу з погосподарської книги № 5 Доросинівської сільської ради від 01 січня 2026 року № 1 вбачається, що житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , значиться за ОСОБА_4 Рік побудови будинку - 1968 (а.с.33).
Як слідує з довідки Доросинівської сільської ради від 02 січня 2026 року №3, ОСОБА_4 користувалася земельними ділянками для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,25 га та для особистого селянського господарства площею 0,08 га (а.с.34).
Судом також встановлено, що 08 липня 2010 року ОСОБА_4 склала заповіт, яким житловий будинок і всі споруди, які знаходяться в с. Раймісто та все належне їй майно заповіла в рівних частинах ОСОБА_3 (сину) та відповідачу ОСОБА_2 (онуку) (а.с.56 зворот).
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 померла, що підтверджується копією повторного свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 від 10 червня 2025 року (а.с.23).
Як вбачається з копії довідки Доросинівської сільської ради від 19 січня 2026 року № 72, заповіт від імені ОСОБА_4 посвідчувався у Виконавчому комітеті Немирської сільської ради 08 липня 2010 року за № 9, до складу спадкового майна ОСОБА_4 входить житловий будинок, земельна ділянка, що знаходяться по АДРЕСА_1 . Спадкоємці згідно із заповітом – ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , який спадщину прийняв, але ІНФОРМАЦІЯ_1 помер і не оформив своїх спадкових прав. У цій довідці також містяться відомості про те, що відповідач ОСОБА_2 вступив у фактичне володіння майном до спливу шести місяців з дня смерті спадкодавця шляхом спільного проживання (а.с.56).
З копії довідки Доросинівської сільської ради від 24 березня 2026 року №320 слідує, що згідно з даними будинкової книги за 1977-2012 роки та погосподарської книги № 3 с. Раймісто за 2006-2010 року ОСОБА_4 вибула з будинку АДРЕСА_1 в період з 06 грудня 2000 року по 23 березня 2007 року, і в період з квітня 2007 року (точної дати не вказано) по 21 вересня 2012 року. Починаючи з 21 вересня 2012 року ОСОБА_4 зареєстрована в будинку АДРЕСА_1 . На день смерті ОСОБА_4 проживала разом з сином ОСОБА_3 , який був зареєстрований за цією ж адресою (а.с.139).
З матеріалів спадкової справи № 16/2026 судом встановлено, що 27 січня 2026 року відповідач ОСОБА_2 звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_4 (а.с.53 зворот).
Позивач ОСОБА_1 із заявою про прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_4 до нотаріуса не звертався, а також в матеріалах справи відсутні докази про прийняття ним спадщини відповідно до положень ст. 1268 ЦК України.
03 жовтня 2024 року ОСОБА_3 склав заповіт, яким належний йому будинок АДРЕСА_1 заповів відповідачу ОСОБА_2 , а земельні ділянки площею 1,8197 га та площею 1,4565 га – позивачу ОСОБА_1 або ОСОБА_6 (а.с.67 зворот).
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 від 27 травня 2025 року (а.с.6).
Згідно з копією довідки Доросинівської сільської ради від 21 серпня 2025 року № 633, спадкодавець ОСОБА_3 до дня смерті проживав у будинку АДРЕСА_1 . До складу спадкового майна входить будинок АДРЕСА_1 та земельна ділянка на АДРЕСА_1 , земельні ділянки площею 1,8197 га, 1,4565 га. Заповіт від імені ОСОБА_3 посвідчувався у Виконавчому комітеті Доросинівської сільської ради 03 жовтня 2024 року за № 166. Спадкоємцями померлого ОСОБА_3 за заповітом є відповідач ОСОБА_2 та позивач ОСОБА_1 , які прийняли спадщину, подавши нотаріусу заяви про прийняття спадщини в шестимісячний строк після смерті спадкодавця (а.с.5, 64 зворот, 72 зворот).
Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. 
Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України).
Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою (ч. 1 ст. 1220 ЦК України) спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Згідно зі ст. 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Якщо місце проживання спадкодавця невідоме, місцем відкриття спадщини є місцезнаходження нерухомого майна або основної його частини, а за відсутності нерухомого майна – місцезнаходження основної частини рухомого майна. В особливих випадках місце відкриття спадщини встановлюється законом.
Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
Частинами 1-3 ст. 1268 ЦК України визначено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Відповідно до частин 1, 2 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах – уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.
Суду при розгляді справ про визнання прав на спадкове майно (майнові права) належить встановити: факт смерті спадкодавця, коло спадкоємців, наявність (відсутність) заповіту, факт прийняття спадщини, наявність спадкового майна (майнового права).
Згідно зі ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.
При цьому ст. 1297 ЦК України визначає, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах – до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається на ім`я кожного з них, із зазначенням імені та частки у спадщині інших спадкоємців.
Пунктами 4.11. та 4.12. Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (зі змінами) встановлено, що свідоцтво про право на спадщину видається на підставі заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини або з дня державної реєстрації смерті особи у випадках, встановлених п. 20 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, або не раніше строків, встановлених у ч. 2 ст. 1270, ст. 1276 ЦК України. Видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, ніяким строком не обмежена.
У постановах Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №903/565/16, від 16 січня 2019 року у справі № 920/566/16, від 19 травня 2023 року у справі № 915/1031/21 наведена правова позиція, згідно із якою законодавство не обмежує право спадкоємців на оформлення свідоцтва певними строками. Спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право звернутися із заявою про одержання свідоцтва у будь-який час після прийняття спадщини. Оформлення свідоцтва є правом, а не обов`язком спадкоємців. Факт неоформлення спадкових прав не тягне за собою втрату права на спадкове майно, якщо воно було прийнято у встановлений законом строк і встановленим законом способом, а лише обмежує його право на розпорядження спадщиною.
Враховуючи вищенаведене, прийняття спадщини залежить виключно від волі спадкоємця, який завжди має вибір і на власний розсуд вирішує приймати йому спадщину чи ні. У випадку прийняття спадщини не допускається прийняття спадщини з умовою чи застереженням, тобто не можна прийняти лише якусь частину майна, що входить до складу спадщини, а від іншої частини відмовитися взагалі чи прийняти її під якоюсь умовою. Спадкоємець, який прийняв частину спадщини, вважається таким, що прийняв усю спадщину.
Окрім того, якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, спадкоємець зобов`язаний зареєструвати право на спадщину в органах, які здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна, оскільки право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця саме з моменту державної реєстрації цього майна.
Отже, згідно з приписами чинного цивільного законодавства право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (ч. 3 ст. 1223 ЦК України), спадщина належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини незалежно від часу прийняття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК України), а відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч. 3 ст. 1296 ЦК України).
У справі, яка переглядається, відмовляючи в позові ОСОБА_1 , суд першої інстанції обґрунтовано правильно виходив з того, що на момент смерті місце проживання ОСОБА_4 було зареєстровано в будинку АДРЕСА_1 разом із сином ОСОБА_3 , який прийняв усю спадщину в порядку ст. 1268 ЦК України як спадкоємець за заповітом, та який проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Проте, неоформлення ОСОБА_3 спадкових прав не може тягнути за собою втрату права на спадкове майно, оскільки воно було прийнято у встановлений законом строк і встановленим законом способом. З огляду на те, що ОСОБА_3 прийняв спадщину після смерті матері ОСОБА_4 шляхом спільного проживання, тому житловий будинок та земельна ділянка для його обслуговування належали йому з часу відкриття спадщини незалежно від державної реєстрації цих прав.
Відповідно до складеного 03 жовтня 2024 року заповіту, спадкодавець ОСОБА_3 на випадок смерті розпорядився належним йому майном таким чином: належний йому житловий будинок з усіма надвірними будівлями і спорудами, земельну ділянку для будівництва і обслуговування господарських будівель і споруд, що знаходяться за вищезгаданою адресою заповів ОСОБА_2 ; належні йому земельні ділянки згідно з витягами з Державного земельного кадастру про земельні ділянки: площею 1,8197 га кадастровий номер 0724584500:05:002:0266, та площею 1,4565 га кадастровий номер 0724584500:05:002:0265, заповів ОСОБА_1 або ОСОБА_6 . Надалі після відкриття 24 травня 2025 року спадщини після смерті ОСОБА_3 , її за заповітом прийняли позивач ОСОБА_1 (земельні ділянки площею 1,8197 га та 1,4565 га) та відповідач ОСОБА_2 (будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку для його обслуговування) шляхом подання нотаріусу заяви про прийняття спадщини. 24 грудня 2025 року державним нотаріусом видані Сидорчуку В. М. свідоцтва про право на спадщину за заповітом на зазначені в заповіті земельні ділянки (а.с.92 зворот, 93).
Отже, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України позивач не довів належними, достатніми та достовірними доказами обставин, які мають значення для справи і на які він посилався на підставу своїх вимог, а саме наявності підстав для визнання за ним права власності в порядку спадкування на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та земельну ділянку для його обслуговування, оскільки спірне спадкове майно згідно із заповітом належить відповідачу по справі ОСОБА_2 , тому суд першої інстанції дійшов цілком правильного висновку про відмову в позові ОСОБА_1 у цій справі.
Таким чином, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду про відмову в позові ОСОБА_1 є законним та обґрунтованим.
Обставини, на які посилався позивач в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та не потребують повторної оцінки апеляційним судом, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального та процесуального права. 
Висновки суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги ґрунтуються на встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна правова оцінка. Суд правильно застосував норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, під час розгляду справи не допустив порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують правильних висновків суду, фактично зводяться до переоцінки доказів, а також власного тлумачення правових норм. 
Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, апеляційний суд доходить висновку про законність та обґрунтованість ухваленого у цій справі рішення суду та відсутність підстав для його скасування.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Рожищенського районного суду Волинської області від 01 квітня 2026 року у цій справі залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий-суддя

Судді: