ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2026 року  м. Мукачево Справа №303/1500/26
2/303/652/26

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області
у складі: головуючого – судді Кость В.В.
секретар судового засідання Кеменяш Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Мукачево цивільну справу
за позовом  ОСОБА_1 
до відповідача  ОСОБА_2 
про визнання права власності в порядку спадкування,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 , від імені якої діє ОСОБА_3 , звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку спадкування на (одну четверту) частки житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та на (одну четверту) частки земельної ділянки, площею 2,8313 га, що розташована на території Жуківської сільської ради мукачівського району Закарпатської області, цільове призначення якої «для ведення товарного сільськогосподарського виробництва», кадастровий номер: 2122782300:01:002:0054.
Позовні вимоги обґрунтовуються обставинами щодо наявності у позивача всіх правових підстав для визнання за нею права власності на зазначене нерухоме майно за померлим батьком – ОСОБА_4 , який не залишив заповіту. Позивач також посилається на те, що відповідач до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини не звертався, і хоч є зареєстрованим за однією адресою із померлим, однак фактично там не проживає.
Від представника позивача до суду надійшла заява про розгляд справи у їх з довірителем відсутності, позовні вимоги підтримують та просять їх задоволити, проти винесення заочного рішення не заперечують.
Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату та час розгляду справи повідомлений належним чином.

Дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне. 

Судом встановлено, що позивач та відповідач є сестрою та братом, що підтверджується копією свідоцтва про народження ОСОБА_5 серії НОМЕР_1 від 18 квітня 1985 року, свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 від 4 вересня 2004 року та довідкою Івановецької сільської ради від 24 вересня 2021 року №124. 
Поряд з цим, померлий ОСОБА_4 був батьком позивача та відповідача.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер (свідоцтво про смерть серії НОМЕР_3 ), заповіту на випадок своєї смерті не залишав.
Таким чином, позивач та відповідач є спадкоємцями першої черги.
Згідно з довідкою Івановецької сільської ради від 24.09.2021 №124, за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані, зокрема, позивач – ОСОБА_1 та відповідач – ОСОБА_2 , однак, згідно з актом про фактичне місце не проживання на території населених пунктів Івановецької сільської територіальної громади Жуківського старостинського округу Мукачівського району Закарпатської області від 2 лютого 2026 року №1, громадянин ОСОБА_2 приблизно з 2005 року виїхав у Російську федерацію та не проживає по даний час за місцем реєстрації.
Відповідно до листа Другої мукачівської державної нотаріальної контори від 18 лютого 2026 року №49/02/14, для вирішення питання щодо оформлення (однієї четвертої) частки у спадщині за померлим ОСОБА_4 позивачу запропоновано звернутися до суду. 
Згідно зі свідоцтвами про право на спадщину від 2 серпня 2017 року, зареєстрованими в реєстрі за № І-570 та І-571, а також витягами з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 02 серпня 20217 року №93531943 та №93532619, частки житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та частки земельної ділянки з кадастровим номером: 2122782300:01:002:0054 належать позивачці.
З наданої на виконання ухвали про відкриття провадження від 9 березня 2026 року копії спадкової справи суд виснує, що відповідач є спадкоємцем за законом після смерті ОСОБА_4 , до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини не звертався.
З урахуванням вищевказаних фактичних обставин справи, суд приймає до уваги також наступне. 
Згідно зі статтею 2 Цивільного процесуального кодексу України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Під способом захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається у статті 16 Цивільного кодексу України.
Відповідно до статті 20 Цивільного кодексу України, право на захист особа здійснює на свій розсуд.
З урахуванням пункту першого частини другої статті 16 Цивільного кодексу України, одним із способів захисту порушеного права є його визнання.
У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».
Виходячи з міжнародно-правових зобов`язань держави, положень ст. 8 Конституції України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства.
Статтею 1 протоколу №1 Конвенції передбачено, що: «кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права».
Частинами першою, другою та четвертою статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.
Відповідно до статті 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Статтями 1218, 1222 Цивільного кодексу України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.
За статтею 1258 Цивільного кодексу України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.
Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина перша, п`ята статті 1268 Цивільного кодексу України).
У відповідності до ст. 1269 Цивільного кодексу України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.
Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (стаття 1270 Цивільного кодексу України).
Отже, для того, щоб набути право на спадщину, спадкоємці за заповітом або за законом мають прийняти її у порядку та у строки, встановлені законом.
Згідно з постановою Верховного суду від 21 жовтня 202 року у справі №569/15147/17 (провадження №61-39308св18), частина третя статті 1268 Цивільного кодексу України, вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного.
У постанові від 29 вересня 2021 року у справі 464/566/19 Верховний суд виснував, що якщо особа (спадкоємець) не проживала постійно із спадкодавцем на час відкриття спадщини, що підтверджено належними доказами, то сама по собі реєстрація місця проживання особи разом із спадкодавцем не може свідчити, відповідно до частини третьої статті 1268 Цивільного кодексу України, про своєчасність прийняття спадщини, оскільки не є беззаперечним доказом постійного проживання особи на момент смерті із спадкодавцем за адресою реєстрації (аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 937/10434/19-ц (провадження № 61-3620св210), від 10 квітня 2020 року у справі № 355/832/17-ц (провадження № 61-27212св19) та від 27 лютого 2019 року у справі № 471/601/17-ц (провадження № 61-38452св18), від 29 вересня 2021 року у справі № 464/566/19 (провадження № 61-1688св21).
Оцінюючи фактичні обставини по справі не предмет їх відповідності вищевказаним нормам цивільного законодавства суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог з огляду на наступне.
З матеріалів справи слідує, що відповідач не скористався своїм правом та не подав нотаріусу заяву про прийняття спадщини за померлим батьком.
Приймаючи до уваги фактичні обставини по справі на предмет їх відповідності вищевказаним нормам цивільного законодавства суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог з огляду на доказово підтверджені обставини для визнання за позивачем (як єдиним спадкоємцем першої черги, що фактично прийняла спадщину) права власності на (одну четверту) частки житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та на (одну четверту) частки земельної ділянки, площею 2,8313 га, цільове призначення якої «для ведення товарного сільськогосподарського виробництва», кадастровий номер: 2122782300:01:002:0054.
Крім того, за результатами судового розгляду справи не встановлено обставин, які б свідчили про порушення прав, свобод та інтересів інших осіб, внаслідок ухвалення судом саме такого судового рішення. 
При цьому суд зазначає, що Європейський суд з прав людини зауважує на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
З урахуванням вищенаведених фактичних обставин по справі, суд приходить до висновку про підставність позовних вимог та необхідність їх задоволення. 

На підставі наведеного та керуючись статтями 8, 19, 41, 124, 129, 1291 Конституції України, ст.ст. 2, 3, 10, 12, 13, 76-81, 89, 258, 259, 263-265, 273, 280, 354 Цивільного процесуального кодексу України, Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області,

УХВАЛИВ:

1.Позов задоволити повністю.
2. Визнати за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування на (одну четверту) частки житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та на (одну четверту) частки земельної ділянки, площею 2,8313 га, що розташована на території Жуківської сільської ради мукачівського району Закарпатської області, цільове призначення якої «для ведення товарного сільськогосподарського виробництва», кадастровий номер: 2122782300:01:002:0054.
3. Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2193,98 (дві тисячі сто дев`яносто три гривні 98 копійок) гривень у відшкодування судових витрат по справі.
4. Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.
5. Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
6. Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 .
Представник позивача: ОСОБА_3 , АДРЕСА_2 .
Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , АДРЕСА_1 .

Суддя         В.В. Кость