ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2026 року 
м. Київ

справа № 727/4182/24 
провадження № 61-11406св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 , в інтересах якої діє адвокат Загарія Олександр Дмитрович, на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 25 квітня 2025 року у складі судді Гавалешка П. С. та постанову Чернівецького апеляційного суду від 07 серпня 2025 року у складі колегії суддів: Литвинюк І. М., Височанської Н. К., Одинака О. О.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог 

У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння, усунення перешкод в користуванні майном, вселення та відшкодування моральної шкоди.

Позовну заяву обґрунтував тим, що він з листопада 1989 року, після одруження з ОСОБА_4 , до 30 листопада 2023 року постійно проживав в квартирі АДРЕСА_1 . В його паспорті зазначено зареєстроване місце проживання - АДРЕСА_2 . У травні 2023 року йому стало відомо, що відповідачка ОСОБА_2 зняла його з реєстрації за цією адресою. Хоча судове рішення, яким його б позбавили права проживання та користування зазначеною квартирою відсутнє.

Вказував на те, що він є законним власником 1/3 частки квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло, виданим Управлінням власності міської Ради народних депутатів м. Чернівці 10 січня 1995 року, та рішенням Шевченківського районного суду від 14 вересня 2010 року у справі № 2-3127/10. Власниками інших 2/3 частин цієї квартири були ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . 

Також вказував на те, що 06 вересня 2011 року ОСОБА_6 , від імені якої діяла ОСОБА_2 , подарувала ОСОБА_5 1/3 частки квартири під номером АДРЕСА_1 . Отже, після дарування 1/3 частки квартири колишня дружина позивача стала власником 2/3 часток квартири АДРЕСА_1 .

Зазначив, що рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 04 жовтня 2013 року у справі № 2-15861/12 ОСОБА_5 було відмовлено у задоволенні позовних вимог до нього про припинення права власності на частку в спільному майні з виплатою йому грошової компенсації за 1/3 частки квартири та визнання за ОСОБА_5 права власності на 1/3 частки цієї квартири. Рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 26 грудня 2013 року це рішення суду першої інстанції було скасовано, позовні вимоги ОСОБА_5 задоволено та припинено його право власності на 1/3 частки квартири АДРЕСА_1 , визнано за ОСОБА_5 право власності на 1/3 частки вищезазначеної квартири, стягнуто з ОСОБА_5 на його користь 90 980,00 грн вартості частки квартири, якою він володів на праві власності. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 квітня 2014 року його касаційна скарга була задоволена, рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 26 грудня 2013 року скасовано і залишено в силі судове рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці у справі № 2-1586/12. Отже, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ відновив його ( ОСОБА_1 ) право власності на 1/3 частки згаданої вище квартири.

Однак, як виявилось пізніше, після набрання законної сили судовим рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 26 грудня 2013 року ОСОБА_5 зареєструвала своє право власності на 1/3 частки квартири на підставі цього судового рішення і 08 січня 2014 року продала квартиру відповідачці ОСОБА_2 . Після оформлення договору купівлі-продажу квартири ОСОБА_2 зареєструвала своє право власності на квартиру АДРЕСА_1 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на нерухоме майно і звернулася до Шевченківського районного суду м. Чернівці з позовом до нього та ОСОБА_6 про усунення перешкод в користуванні квартирою, зняття їх з реєстрації та про виселення з квартири. Після ознайомлення з судовим рішенням від 23 квітня 2014 року ОСОБА_2 подала до Шевченківського районного суду м. Чернівці у справі № 727/407/14-ц заяву про залишення її позовної заяви про усунення перешкод у користуванні квартири, виселення та зняття з реєстрації без розгляду, а тому у цій справі було ухвалено судове рішення тільки за зустрічним позовом ОСОБА_6 , яка позивалася із вимогами про визнання недійсним договору дарування, договору купівлі-продажу квартири, оскільки вважала, що в цьому випадку була змова між її матір`ю - ОСОБА_5 та ОСОБА_2 щодо позбавлення її права на 1/3 частки квартири. Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 03 вересня 2014 року у зустрічному позові ОСОБА_7 відмовлено.

Крім того, зазначив що у 2015 році ОСОБА_2 звернулася до Шевченківського районного суду м. Чернівці з позовом до нього та ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні вказаною квартирою, зняття з реєстрації та виселення. Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 10 грудня 2015 року у справі у справі 727/5061/15ц в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено, його зустрічний позов до ОСОБА_5 , ОСОБА_2 задоволено частково, визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 від 08 січня 2014 року; визнано за ним (позивачем) право на 1/3 частки спірної квартири. Внесені кошти повернуто ОСОБА_1 . В іншій частині позовних вимог відмовлено за безпідставністю. Рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 09 березня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 листопада 2017 року, апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 10 грудня 2015 року в частині скасування запису щодо права власності за № 94 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 скасовано. В іншій частині рішення суду залишено без змін. Отже, судовим рішенням від 10 грудня 2015 року у справі 727/5061/15ц визнано недійсним договір купівлі-продажу спірної квартири, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , а за ним (позивачем) визнано право на 1/3 частку цієї квартири.

Посилався на те, що надалі ОСОБА_2 , знаючи достовірно, що договір купівлі-продажу квартири від 07 січня 2014 року визнано недійсним і що за ним визнано право на 1/3 частки квартири, незаконно, без його згоди, як співвласника квартири, продала відповідачці ОСОБА_8 за 1 556 160, 54 грн спірну квартиру АДРЕСА_1 .

Також посилався на те, що рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 30 листопада 2023 року у справі № 727/3523/23 відмовлено в задоволенні його позову про визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири від 07 березня 2023 року, який було укладено між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . 30 листопада 2023 року ОСОБА_3 виселила його з квартири АДРЕСА_1 із застосуванням сили і не визнає за ним права власності на 1/3 частки квартири, та їй було відомо, що на день оформлення договору купівлі-продажу він проживав в цій квартирі. 

Наголошував на тому, що він не проживає в будинку з 30 листопада 2023 року та у нього відсутні ключі від вхідних дверей; ОСОБА_3 чинить йому перешкоди в проживанні та користуванні його часткою в квартирі.

Також зазначав, що ОСОБА_2 завдала йому моральної шкоди, яку він оцінює в 12 000,00 грн. Так, ОСОБА_2 , достовірно знаючи, що йому належить на праві власності 1/3 частки спірної квартири, продала її без погодження з ним, чим незаконно позбавила його права власності на частку квартири. Фактично з березня 2023 року він не має спокою, у нього розвинулось безсоння, тривога у зв`язку з тим, що він фактично залишився без житла. 

Крім того, зазначав, що моральної шкоди йому завдала і відповідачка ОСОБА_3 і він її оцінює у 120 000,00 грн. ОСОБА_3 на день оформлення договору купівлі-продажу було відомо, що він проживає у спірній квартирі, але це не зупинило відповідачку при оформленні договору купівлі-продажу, щоб з`ясувати у нього ( ОСОБА_1 ) підстави проживання в квартирі, а вже після оформлення договору купівлі-продажу квартири вона почала його виселяти та вимагати, щоб він добровільно покинув квартиру. 30 листопада 2023 року із застосуванням фізичної сили вона вигнала його з квартири і до цього часу він змушений проживати у друзів, знайомих.

Наголошував на тому, що оскільки ОСОБА_2 передала за договором купівлі-продажу квартири у власність ОСОБА_3 всю спірну квартиру, як єдиний її власник, тобто відчуження частки квартири відбулося поза його волею, як співвласника квартири, то право власності на 1/3 частки квартири ОСОБА_3 не набула, в тому числі і як добросовісний набувач, а тому це майно, а саме 1/3 частка квартири АДРЕСА_1 , має бути витребувана у неї на його користь.

З огляду на викладене, ОСОБА_1 просив суд:

- витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 на його користь 1/3 частки квартири АДРЕСА_1 ;

- зобов`язати ОСОБА_3 усунути його перешкоди у користуванні квартирою шляхом надання ключів від вхідних дверей;

- вселити його в квартиру АДРЕСА_1 ;

- стягнути з ОСОБА_2 на його користь відшкодування завданої моральної шкоди у розмірі 12 000,00 грн;

- стягнути з ОСОБА_3 на його користь відшкодування завданої моральної шкоди в розмірі 120 000,00 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції 

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 25 квітня 2025 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 29 серпня 2025 року про виправлення описки, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 1/3 частки квартири АДРЕСА_1 . Зобов`язано ОСОБА_3 усунути перешкоди ОСОБА_1 у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом надання ключів від вхідних дверей до цієї квартири. Вселено ОСОБА_1 в квартиру АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди у розмірі 5 000,00 грн, яка завдана незаконним відчуженням шляхом укладення договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 1/3 частки квартири, яка належить на праві власності ОСОБА_1 . Стягнуто з ОСОБА_3 відшкодування моральної шкоди у розмірі 30 000,00 грн. на користь позивача ОСОБА_1 , яка завдана виселенням із квартири АДРЕСА_1 . Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що 

- позивач ОСОБА_1 є законним власником спірної 1/3 частки квартири АДРЕСА_1 . ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу передала у власність ОСОБА_3 всю квартиру, як єдиний власник квартири, тобто відчуження його частки відбулося поза волею позивача, як співвласника квартири. Право власності на 1/3 частки квартири ОСОБА_3 не набула, в тому числі як і добросовісний набувач, тож позивач може це майно витребувати на свою користь. Відсутність реєстрації поновленого права ОСОБА_1 на 1/3 частку спірної квартири не свідчить про відсутність права власності ОСОБА_1 на неї;

- відповідачка ОСОБА_3 мала можливість належним чином перевірити правовий статус майна перед його придбанням, зокрема, перевірити наявність судових обмежень чи претензій інших осіб. Обставини, що майно було предметом судових спорів, не могли залишитися непоміченими при належній перевірці документів та юридичної історії майна;

- позивач  ОСОБА_1 , як співвласник 1/3 частки квартири АДРЕСА_1 , має право користуватися та розпоряджатися цим майном, але відповідачка ОСОБА_3 чинить йому перешкоди у користуванні, тому такі перешкоди підлягають усуненню шляхом вселення позивача у спірне житло та зобов`язання відповідачки ОСОБА_3 надати йому ключі від вхідних дверей; 

- факт заподіяння відповідачами позивачу моральної шкоди є безсумнівним, оскільки внаслідок протиправних дій відповідачів у позивача однозначно порушився звичний спосіб життя, він був вимушений відновлювати своє порушене право, а в подальшому звертатись до суду; такі обставини завдали йому значного дискомфорту, він пережив стрес та сильні душевні хвилювання, моральні страждання, у зв`язку з чим у позивача погіршився сон та загальне самопочуття;

- ураховуючи принцип справедливості та розумності, ступінь вини відповідачів, у цій справі наявні підстави для стягнення на користь позивача з ОСОБА_2 5 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди, а з відповідача ОСОБА_3 30 000 грн на відшкодування моральної шкоди 

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Чернівецького апеляційного суду від 07 серпня 2025 року апеляційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_2 залишено без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 25 квітня 2025 року - без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що суд першої інстанції правильно, всебічно і повно встановив обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосував правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні цього спору. 

Доводи апеляційної скарги правильність висновків суду першої інстанції не спростовують та не впливають на його законність.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи 

У вересні 2025 року  ОСОБА_3 , в інтересах якої діє адвокат Загарія О. Д., із застосуванням засобів поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 25 квітня 2025 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 07 серпня 2025 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до неї про витребування майна із чужого незаконного володіння та усунення перешкод в користуванні квартирою та вселення та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог.

Як на підставу касаційного оскарження заявниця посилається на неврахування судами першої та апеляційної інстанцій правових висновків, висловлених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19, від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17, від 01 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18, від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 та у постановах Верховного Суду від 15 березня 2023 року у справі № 725/1824/20, від 22 липня 2022 року у справі № 422/2640/20 (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України, далі - ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій:

- не звернули увагу на те, що після набрання законної сили рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 10 грудня 2015 року у справі у справі 727/5061/15ц, яким визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири від 08 січня 2014 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , він так і не здійснив державної реєстрації свого права власності на 1/3 частки цієї квартири;

- проігнорували, що правовий зв`язок позивача зі спірною квартирою станом на день посвідчення договору купівлі-продажу від 07 березня 2023 року був відсутній, що й було встановлено нотаріусом та заявницею, оскільки останні покладались і повинні були покладатись виключно не відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно;

- не врахували, що відповідачка  ОСОБА_2 , будучи в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно одноосібним власником спірної квартири, могла розпорядитись цією квартирою на власний розсуд;

- проігнорували, що заявниця є добросовісним набувачем спірної квартири і не повинна була перевіряти історію придбання нерухомості продавцем ОСОБА_2 ;

- не врахували, що факт добросовісності заявниці, як набувача спірної квартири, встановлений преюдиційним рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 30 листопада 2023 року у справі № 727/3523/23, залишеним без змін постановою Чернівецького апеляційного суду від 27 лютого 2024 року;

- безпідставно здійснили втручання у право заявниці як добросовісного набувача на мирне володіння її майном, закріплене статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція);

- не врахували, що ефективним і правильним способом захисту порушених прав позивача було б звернення з вимогою до  ОСОБА_2 про стягнення з неї компенсації 1/3 частки вартості спірної квартири;

- не звернули увагу на те, що позивач не навів суду обґрунтованих підстав для задоволення його позовних вимог про усунення перешкод у користуванні спірною квартирою, вселення у спірну квартиру та відшкодування моральної шкоди;

- не врахували, що позивач добровільно виселився зі спірної квартири, що підтверджується копією його розписки від 12 березня 2023 року, доданою до відзиву на позов;

- не надалиналежну оцінку всім доводам і аргументам заявниці, тощо. 

Разом із касаційною скаргою  ОСОБА_3 , в інтересах якої діє адвокат Загарія О. Д., подала до Верховного Суду заяву про зупинення виконання рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 25 квітня 2025 року, яке мотивовано тим, що оскаржуване рішення підлягає обов`язковому виконанню, відтак у позивача відсутні будь які правові перешкоди для отримання виконавчого листа та пред`явлення його до примусового виконання. У разі задоволення касаційної скарги, поворот виконання рішення буде утруднено.

У грудні 2025 року  ОСОБА_3 , в інтересах якої діє адвокат Загарія О. Д., через підсистему «Електронний суд» подав до Верховного Суду нову заяву про зупинення виконання рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 25 квітня 2025 року. Вказану заяву мотивувала тим, що 13 листопада 2025 року відкрито виконавче провадження з виконання оскаржуваного судового рішення, а тому у разі виконання рішення, а в подальшому його скасування Верховним Судом, відновлення права ОСОБА_3 буде ускладнено.

Станом на момент розгляду справи Верховним Судом відзиви на касаційну скаргу  ОСОБА_3 , в інтересах якої діє адвокат Загарія О. Д., не надходили.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 05 вересня 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_3 , в інтересах якої діє адвокат Загарія О. Д., на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 25 квітня 2025 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 07 серпня 2025 року передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.; судді які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д. 

Ухвалою Верховного Суду від 15 вересня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_3 , в інтересах якої діє адвокат Загарія О. Д., з підстав визначених пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України; витребувано із Шевченківського районного суду м. Чернівці матеріали справи № 727/4182/24; відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_3 , в інтересах якої діє адвокат Загарія О. Д., про зупинення виконання рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 25 квітня 2025 року; надано іншим учасникам справи строк для подання відзиву. 

У жовтні 2025 року матеріали справи № 727/4182/24 надійшли до Верховного Суду. 

Ухвалою Верховного Суду від 05 грудня 2025 року відмовлено у задоволенні нової заяви ОСОБА_3 , в інтересах якої діє адвокат Загарія О. Д., про зупинення виконання рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 25 квітня 2025 року.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Фактичні обставини справи

Судами попередніх інстанцій встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідно до свідоцтва від 10 травня 1995 року Управління власності Чернівецької міської ради народних депутатів передало у спільну сумісну власність ОСОБА_5 та її членам сім`ї ОСОБА_1 , ОСОБА_6 квартиру на АДРЕСА_3 .

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 14 вересня 2010 року у справі № 2-3127/10 задоволено позов ОСОБА_5 та ОСОБА_7 до ОСОБА_1 , яким припинено право спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 та визнано за кожним із співвласників по 1/3 ідеальній частці.

З огляду на це ОСОБА_1 став власником окремої 1/3 частки квартири АДРЕСА_1 .

06 вересня 2011 року ОСОБА_9 , від імені якої на підставі довіреності діяла ОСОБА_2 , подарувала ОСОБА_5 свою 1/3 частки квартири АДРЕСА_1 .

Тож, після укладення вказаного договору дарування 1/3 частки спірної квартири колишня дружина позивача ОСОБА_5 стала власником 2/3 часток квартири АДРЕСА_1 . 

У 2012 році ОСОБА_5 звернулася до Шевченківського районного суду м. Чернівці з позовом до ОСОБА_1 про припинення права власності на частку у спільному майні та визнання права власності на 1/3 частки квартири АДРЕСА_1 .

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 04 жовтня 2013 року у справі № 727/2-1586/12 в задоволенні цього позову ОСОБА_5 відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 26 грудня 2013 року Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено. Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 04 жовтня 2013 року у справі № 727/2-1586/12 скасовано з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову ОСОБА_5 . Припинено право власності ОСОБА_1 на 1/3 частки у спільній частковій власності у квартирі АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 90 980,00 грн, що знаходяться на рахунку ТУ ДСА України в Чернівецькій області (номер рахунку 37315005000089, код 26311401 в ГУ ДКСУ у Чернівецькій області, код банку 856135). Визнано за ОСОБА_5 право власності на 1/3 частки квартири АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 562,20 грн витрат зі сплати судового збору.

На підставі вказаного судового рішення, ОСОБА_5 зареєструвала своє право власності ще на 1/3 частки квартири АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_1 

08 січня 2014 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області Хоменко М. О., зареєстрований в реєстрі за № 94, згідно з яким ОСОБА_5 продала, а ОСОБА_2 придбала двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 45,1 кв. м, житловою площею 27,8 кв. м.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 29 січня 2014 року у справі № 727/407/14-ц за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5 ОСОБА_2 , третя особа на стороні позивача - ОСОБА_1 , про визнання недійсним договору дарування частки квартири, визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та скасування запису про право власності в Державному реєстрі, вжито заходи забезпечення цього позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_2 .

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 квітня 2014 року рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 26 грудня 2013 року у справі № 727/2-1586/12 скасовано та залишено в силі рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 04 жовтня 2013 року про відмову у задоволенні позову ОСОБА_5 .

У червні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_10 про усунення перешкод в користуванні приватною власністю та зняття їх з реєстраційного обліку і виселення. А у жовтні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічною позовною заявою про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу квартири, про переведення прав та обов`язків покупця як співвласника квартири.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 10 грудня 2015 року у справі № 727/5061/15 відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 та задоволено зустрічний позов ОСОБА_1 . Визнано недійсним договір купівлі продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 08 січня 2014 року. Частково скасовано запис щодо права власності за № 94 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 . Визнано за ОСОБА_1 право на 1/3 частки квартири. Внесені на депозит суду кошти в сумі 10 850,00 грн, повернуто ОСОБА_1 .

Рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 09 березня 2016 року у справі № 727/5061/15 апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діяла представник ОСОБА_11 , задоволено частково. Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 10 грудня 2015 року в частині скасування запису за № 94 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 скасовано. В іншій частині рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 10 грудня 2015 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 листопада 2017 року у справі № 727/5061/15 касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діяла представник ОСОБА_11 відхилено. Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 10 грудня 2015 року у не скасованій апеляційним судом частині та рішення апеляційного суду Чернівецької області від 09 березня 2016 року залишено без змін. 

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 20 січня 2023 року у справі № 727/407/14-ц, яка залишена без змін постановою Чернівецького апеляційного суду від 07 березня 2023 року, заяву ОСОБА_2 про скасування заходів забезпечення позову задоволено. Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 29 січня 2014 року. 

07 березня 2023 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу спірної квартири, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Паленчук Л. М., зареєстрований в реєстрі за № 470, згідно з яким ОСОБА_2 продала, а ОСОБА_3 придбала квартиру АДРЕСА_1 .

Пунктом 8 цього Договору визначено, що продаж вчинено за 1 556 160, 54 грн, які продавець отримав від покупця в повному обсязі до підписання договору, з дотриманням вимог чинного законодавства.

Пунктом 10 Договору обумовлено, що продавець довела до відома покупця, а покупець взяла до уваги той факт, що відчужене за даним договором нерухоме майно не є об`єктом спільної сумісної власності та є особистою приватною власністю продавця.

У квітні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання недійсним вказаного договору купівлі-продажу квартири.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 30 листопада 2023 року у справі № 727/3523/23 у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Постановою Чернівецького апеляційного суду від 27 лютого 2024 року у справі № 727/3523/23 апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 30 листопада 2023 року - без змін.

Правове обґрунтування 

Щодо позовної вимоги про витребування спірної частки майна 

У статті 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

Згідно зі статтею 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Відповідно до частини першої статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно з частинами першою-третьою статті 357 ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного з співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна. Співвласник має право на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, якщо поліпшення спільного майна, які не можна відокремити, зроблені ним своїм коштом за згодою всіх співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна.

Відповідно до частини першої статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Згідно з частиною першою статті 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. 

Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Відповідно до частини першої статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна відсутні договірні відносини і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

З аналізу змісту наведеного правила випливає, що право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. 

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. 

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Вибуття майна з володіння власника на підставі правочину, який визнаний надалі недійсним, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

Положення статті 388 ЦК України застосовується як правова підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 листопада 2019 року в справі № 911/3680/17 (провадження № 12-104гс19).

Для витребування майна оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, визнання права власності на спірне майно не є ефективним способом захисту прав; Подібні за змістом висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17, від 01 та 15 жовтня 2019 року у справах № 911/2034/16 та № 911/3749/17, від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17.

Щодо позовних вимог про вселення позивача до спірної квартири та надання ключів від неї

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (частина четверта статті 9 Житлового кодексу України ).

Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню (частина друга статті 386 ЦК України).

Аналіз наведених норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, в тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у користуванні власністю, зокрема, шляхом вселення 

Щодо позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди

Відповідно до частин першої - третьої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (постанова Верховного Суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц).

Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (див. постанови Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 487/6970/20, від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20).

Згідно з частиною третьою статті 23 ЦК України якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (абзац 2 частини третьої статті 23 ЦК України).

Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, що вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року у справі № 477/874/19).

Згідно із частиною першою статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Завдання моральної шкоди явище завжди негативне. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи. Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див. постанову Верховного Суду від 03 серпня 2022 року у справі № 607/11755/20).

Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. 

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). 

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). 

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, дослідивши наявні у справі докази та давши їм належну оцінку, правильно виходив з того, що оскільки позивач ОСОБА_1 є законним власником спірної 1/3 частки квартири АДРЕСА_1 , а відповідачка ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу передала у власність ОСОБА_3 всю квартиру, як єдиний власник цієї квартири, тобто відчуження майна позивача відбулося поза його волею, як співвласника, то є підстави, визначені статтею 388 ЦК України, для витребування спірної 1/3 частки квартири,з чужого незаконного володіння  ОСОБА_3 , яка не є добросовісним набувачем цього майна, на користь позивача. 

Також суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, установивши, що позивачу ОСОБА_1 належить 1/3 частка квартири АДРЕСА_1 , і він, як співвласник цього майна, має право користуватися та розпоряджатися ним, але відповідачка ОСОБА_3 чинить йому перешкоди у користуванні, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для усунення таких перешкод шляхом вселення позивача у спірне житло та зобов`язання відповідачки ОСОБА_3 надати йому ключі від вхідних дверей.

Крім того, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов правильного висновку про те, що оскільки внаслідок протиправних дій відповідачів у позивача порушився звичний спосіб життя, він був вимушений відновлювати своє порушене право, а в подальшому звертатись до суду; такі обставини завдали позивачу значного дискомфорту, він пережив стрес та сильні душевні хвилювання, зазнав страждань, погіршився його сон та загальне самопочуття, то позивач має право на відшкодування моральної шкоди за рахунок відповідачів.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди позивачу у цій справі, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, керуючись принципами справедливості та розумності, ступенем вини кожного з відповідачів, дійшов обґрунтованого висновку про те, що до стягнення з відповідачки ОСОБА_3 на користь позивача підлягає відшкодування у розмірі 30 000,00 грн.

Посилання у касаційній скарзі на те, що заявниця, придбаваючи спірне майно, покладалася на факт відсутності відомостей про речові права інших осіб на спірне нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, і не повинна була перевіряти історію придбання нерухомості продавцем ОСОБА_2 , Верховний Суд відхиляє, оскільки крім інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, добросовісний набувач має оцінювати й інші обставини, які можуть свідчити про сумнівний характер вчинюваного правочину, а саме: занижену ціну договору, факт неодноразового протягом короткого проміжку часу перепродажу майна, зміну його вигляду / стану (наприклад багаторазове об`єднання, поділ земельної ділянки без очевидної необхідності), наявність та чисельність судових спорів стосовно продавця щодо цього або аналогічного майна у подібних правовідносинах, наявність кримінальних справ щодо незаконних дій продавця щодо цього чи іншого аналогічного майна тощо. 

Подібні висновки викладено у пункті 205 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2024 року у справі № 204/8017/17 (провадження № 14-29цс23) та пункті постанови Верховного Суду від 10 грудня 2025 року у справі № 372/790/23 (провадження № 61-17136св24).

Власник, якого незаконно позбавили володіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на це майно за іншою особою, не втрачає право володіння нерухомим майном. Така інша особа внаслідок державної реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає його фактичним володільцем (бо про неї є відповідний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно). Але не набуває право володіння на відповідне майно, оскільки воно, будучи складовою права власності, і далі належить власникові. Саме тому він має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави, ним заволоділа (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц).

Аналіз матеріалів справи, яка переглядається свідчить про те, що договір купівлі-продажу спірної квартири, був укладений між відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 07 березня 2023 року, тобто в день ухвалення постанови Чернівецького апеляційного суду від 07 березня 2023 року, якою залишено без змін ухвалу Шевченківського районного суду м. Чернівці від 20 січня 2023 року про скасування заходів забезпечення позову, вжитих згідно з ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 29 січня 2014 року у справі № 727/407/14-ц про накладення арешту на спірну квартиру АДРЕСА_1 , яка на підставі договору купівлі-продажу від 08 січня 2014 року, була зареєстрована за ОСОБА_2 .

Отже, відомості про те, що спірна квартира АДРЕСА_1 була предметом численних судових спорів, не могли залишитися непоміченими заявницею та нотаріусом при належній перевірці документів та юридичної історії спірного майна.

Зазначений висновок узгоджується з постановою Верховного Суду від 03 лютого 2025 року у справі № 185/10500/21.

Доводи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій здійснили втручання у мирне володіння заявницею спірним майном без урахування її добросовісності, Верховний Суд також відхиляє з огляду на таке.

Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування.

Відповідно до сталої практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) (серед багатьох інших, рішення у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії (принципи), які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинне здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Критерій пропорційності передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» - це наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». Одним із елементів дотримання критерію пропорційності при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації.

У справах «Рисовський проти України» (рішення від 20 жовтня 2011 року, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» (рішення від 16 лютого 2017 року, заява № 43768/07), пов`язаних із земельними правовідносинами, ЄСПЛ, установивши порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, зазначив про право добросовісного власника на відповідну компенсацію чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на землю.

Водночас висновки ЄСПЛ потрібно застосовувати не безумовно, а з урахуванням фактичних обставин справи, оскільки цей суд рекомендував оцінювати дії не тільки органів держави-відповідача, але і самого скаржника. Адже певні випадки порушень, на які особа посилається як на підставу для застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції, можуть бути пов`язані з протиправною поведінкою самого набувача майна.

У справі, яка розглядається, з огляду на характер спірних правовідносин, установлені судами попередніх інстанцій обставини та застосовані правові норми, не виявлено невідповідності заходу втручання держави у право власності відповідачки  ОСОБА_3  критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ. 

Витребування спірного майна у заявниці  ОСОБА_3 , як кінцевого його набувача, є законним, пропорційним та виправданим заходом, який переслідує легітимну мету та необхідний у демократичному суспільстві, не порушує статтю 1 Першого протоколу до Конвенції.

Водночас, Верховний Суд звертає увагу на те, що заявниця в рамках цієї цивільної справи не заявляла вимог про стягнення компенсації за шкоду внаслідок витребування спірного майна, таке питання судами попередніх і інстанцій не вирішувалось. 

Доводи касаційної скарг про те, що ефективним і правильним способом захисту прав позивача було б звернення з вимогою до ОСОБА_2 про стягнення з неї компенсації 1/3 частки вартості спірної квартири; є безпідставним, оскільки, у цій справі встановлено, що спірне майно (1/3 частки квартири АДРЕСА_1 ) вибуло із володіння власника (позивача) на користь ОСОБА_2 поза його волею, а тому належним способом захисту позивача у цій справі є вимога саме про витребування спірного майна від останнього його набувача - заявниці ОСОБА_3 .

Посилання у касаційній скарзі на те, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували, що факт добросовісності заявниці, як набувача спірної квартири, встановлений преюдиційним рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 30 листопада 2023 року у справі № 727/3523/23, залишеним без змін постановою Чернівецького апеляційного суду від 27 лютого 2024 року про визнання договору купівлі-продажу від 07 березня 2023 року недійсним, були предметом розгляду апеляційного суду у цій справі та їм надана належна правова оцінка.

Зокрема відхиляючи вказані посилання заявниці як безпідставні, апеляційний суд правильно виходив із наступного.

Згідно з частиною четвертою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до норм цивільно-процесуального законодавства кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина третя статті 12 ЦПК України). Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина друга статті 77 ЦПК України). Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (частина п`ята статті 263 ЦПК України).

Отже, обставини справи - це життєві факти, які мають значення для вирішення спору, такі як вчинення чи невчинення певної дії певною особою; настання чи ненастання певних подій; час, місце вчинення дій чи настання подій тощо. Обставини встановлюються судом шляхом оцінки доказів, які були досліджені в судовому засіданні. За наслідками такої оцінки доказів, зокрема щодо їх належності, допустимості, достовірності, достатності (статті 77-80 ЦПК України) суд робить висновок про доведеність чи недоведеність певних обставин.

Від встановлення судом обставин справи слід відрізняти правові висновки, які робить суд на підставі таких обставин, у тому числі оціночні. 

Преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення в мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи. Подібних висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/17.

З огляду на викладене, у цій справі апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що судження у згаданому рішенні Шевченківського районного суду м. Чернівці від 30 листопада 2023 року у справі № 727/3523/23, яке залишене без змін постановою Чернівецького апеляційного суду від 27 лютого 2024 року, про те, що заявниця ОСОБА_3 є добросовісним набувачем спірної квартири не носить преюдиціальний характер, оскільки це судження не є обставиною справи, а є висновком, зробленим судом на підставі оцінки встановлених ним обставин справи № 727/3523/23.

Водночас, Верховний Суд вважає за необхідне зазначити, що обставини добросовісності останнього набувача спірного майна, яке вибуло із власності дійсного власника поза його волею, підлягає встановленню судом лише під час вирішення питання щодо витребування цього майна з чужого незаконного володіння, у порядку визначному статтею 387, 388 ЦК України.
Аргументи касаційної скарги про те, що після набрання законної сили рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 10 грудня 2015 року у справі у справі 727/5061/15ц, яким визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири від 08 січня 2014 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , він так і не здійснив державної реєстрації свого права власності на 1/3 частки цієї квартири, є безпідставними, оскільки відсутність в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно права реєстрації власності ОСОБА_1 на спірну 1/3 частки квартири не свідчить про фактичну відсутність в нього такого права власності, чи втрату ним законних підстав для захисту. 

Натомість, державна реєстрація права власності на нерухоме майно (в тому числі частку) Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності.

Посилання у касаційній скарзі стосовно того, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували правових висновків, висловлених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19, від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17, від 01 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18, від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 та у постанові Верховного Суду від 15 березня 2023 року у справі № 725/1824/20 є необґрунтованими, оскільки оскаржувані судові рішення таким висновкам не суперечать, і встановлені судами у цих справах фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є іншими ніж у справі, яка переглядається. У цій справі суди першої та апеляційної інстанції виходили з конкретних обставин справи з урахуванням наданих сторонами доказів.

Аргументи касаційної скарги про те, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували правових висновків, висловлених у постанові Верховного Суду від 22 липня 2022 року у справі № 422/2640/20, є безпідставними, оскілки інформація з Єдиного державного реєстру судових рішень свідчить про те, що 22 липня 2022 року Верховний Суд не приймав постанови у справі № 422/2640/20 і така справа взагалі не перебувала у провадженні суду касаційної інстанції.

Посилання у касаційній скарзі на те, що суди першої та апеляційної інстанцій не надали належної оцінки всім доводам і аргументам заявника, Верховний Суд відхиляє, оскільки як неодноразово вказував ЄСПЛ, рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99).

Аргументи касаційної скарги про те, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували, що позивач добровільно виселився зі спірної квартири, що підтверджується копією його розписки від 12 березня 2023 року, доданою до відзиву на позов, Верховний Суд також відхиляє, оскільки вони не спростовують факту відсутності у позивача, як дійсного співвласника цього житлового приміщення, на момент вирішенням спору судом можливості самостійно без звернення до заявниці реалізувати свої права (відсутність ключів від квартири тощо) доступу до належного йому майна, а отже і факту наявності перешкод у користуванні належною позивачу власністю.

Доводи касаційної скарги про те, що відповідачка ОСОБА_2 , будучи в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно одноосібним власником всієї спірної квартири, могла розпорядитись цією квартирою на власний розсуд, є безпідставними, оскільки вони зводяться до помилкового тлумачення заявницею положень чинного цивільного законодавства України.

Верховий Суд наголошує на тому, що з огляду на положення частини першої статті 358 ЦК України, право спільної часткової власності на майно здійснюється співвласниками включно за їхньою згодою. Відчуження майна в цілому поза волею одного з співвласників є незаконним. 

Інші наведені у касаційній скарзі доводи не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині оскаржуваних судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, та зводяться до переоцінки обставин справи і доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. 

Якщо оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію (рішення ЄСПЛ від 03 квітня 2008 року у справі «Ponomaryov v. Ukraine», заява № 3236/03; від 24 липня 2003 року у справі «Ryabykh v. Russian Federation», заява № 59498/00; від 21 вересня 2006 року у справі «Nelyubin v. Russia», заява № 14502/04).

Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій відповідають критерію обґрунтованості судового рішення. 

Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій.

За змістом частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін із підстав, передбачених статтею 401 ЦПК України.

Щодо розподілу судових витрат

Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, в тому числі із розподілу судових витрат.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 402, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу  ОСОБА_3 , в інтересах якої діє адвокат Загарія Олександр Дмитрович, залишити без задоволення. 

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 25 квітня 2025 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 07 серпня 2025 року залишити без змін. 

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Судді:	І. Ю. Гулейков    	
	Р. А. Лідовець    	
	Д. Д. Луспеник