Справа № 184/2447/25
Номер провадження 2/184/303/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2026 року	м. Покров	

Покровський міський суд Дніпропетровської області в складі:
головуючої судді – Гукової Р.М.,
за участю секретаря судового засідання – Бринзи Л.І.,
представника відповідача – Кирилова О.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «СОЛВЕНТІС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -
ВСТАНОВИВ:
Позивач звернувся до Покровського міського суду Дніпропетровської області із вказаним вище позовом, посилаючись на наступні обставини. 20.09.2019року між ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «АЛЕКСКРЕДИТ» та ОСОБА_1 укладено Договір про надання кредиту № 2723432. 10.06.2025 року між ТОВ «АЛЕКСКРЕДИТ» та ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІД?ПО?ВІД?АЛЬ?НІ?СТЮ «СЕКВОЯ КАПІТАЛ» укладений Договір факторингу № АК-10/06/2025. Крім того, 07.07.2025 року між ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІД?ПО?ВІД?АЛЬ?НІ?СТЮ «СЕКВОЯ КАПІТАЛ» та ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «СОЛВЕНТІС» укладений Договір факторингу № ДФ-07072025. Згідно Договору факторингу-1 від 10.06.2025 року та Договору факторингу-2 від 07.07.2025 року відбулося відступлення права вимоги за кредитним договором № 2723432 від 20.09.2019 року. Оскільки відповідач свої договірні зобов`язання щодо своєчасного повернення кредиту належним чином не виконував, у останнього утворилась заборгованість в сумі 17508грн, яку новий кредитор (ТОВ «ФК «СОЛВЕНТІС») просить стягнути в судовому порядку. Крім того, позивач просить стягнути з відповідача на свою користь витрати на правничу допомогу в сумі 6000,00 грн. Наведене стало підставою для звернення до суду.
Ухвалою Покровського міського суду Дніпропетровської області від 26.12.2025р. суддею прийнято до розгляду, відкрито провадження та призначено вищевказану справу до розгляду.
У судове засідання представник позивача не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, надав заяву про розгляд справи за його відсутності.
Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду був повідомлений належним чином. Згідно наданих письмових пояснень, відповідач повністю заперечує проти позовних вимог, вказуючи на відсутність належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт укладення кредитного договору, отримання ним кредитних коштів та користування ними. Також вказує на відсутність доказів укладення договорів факторингу, а відтак позивач не набув права вимоги до нього. Крім того відповідачем подано заяву про застосування строків позовної давності.
Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечив у повному обсязі, посилаючись на їх необґрунтованість та безпідставність. Так, представник зазначає про відсутність у матеріалах справи належних та допустимих доказів, які б підтверджували обставини, на які посилається позивач у позовній заяві. Зокрема, наявними у справі матеріалами не підтверджується ані факт укладення кредитного договору та надання відповідачу кредитних коштів, ані передання позивачу за договором факторингу права вимоги за кредитними договором від 20.09.2019року. З огляду на наведене вказує про недоведення позивачем свого порушеного права, а відтак і безпідставність позовних вимог.
У свою чергу від позивача у процесі розгляду справи надійшли письмові пояснення, відповідно до яких останній зазначає, що звернувся до суду в межах строків позовної давності, оскільки останні були призупинені на період карантину та воєнного стану. Крім того, просить витребувати від АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» інформацію щодо наявності у ОСОБА_1 карткового рахунку № НОМЕР_1 відкритого у банку станом на 20.09.2019 та виписку по рахунку за номером картки № НОМЕР_1 в період з 20.09.2019 по 23.09.2019 та поновити строк для звернення із даним клопотанням.
Представник відповідача у судовому засіданні заперечив щодо задоволення клопотання позивача про витребування доказів та поновлення строку для його подання, оскільки таке подане із пропуском встановленого ЦПК України строку та позивачем необґрунтовано поновлення строку на звернення із вказаним клопотанням.
У судовому засіданні судом постановлено ухвалу, із занесенням до протоколу судового засідання, про відмову у задоволенні клопотання позивача про витребування доказів та поновлення строку на звернення із вказаним клопотанням, з огляду на наступне.
Згідно ч.1 ст.84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.
Відповідно до вимог ч.2,4,5 ст.83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.
У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів.
Водночас позивачем вказані вимоги закону виконані не були та клопотання про витребування доказів подане поза межами встановленого ст..83 ЦПК України строку, з огляду на що останнє до задоволення не підлягає.
Крім того, 08.06.2026 року судом постановлено ухвалу про відмову у поновленні процесуального строку.
Суд, дослідивши матеріали справи і оцінивши їх в сукупності, прийшов до наступного висновку.
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, у тому числі, з договорів.
Згідно ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором кредитодавець зобов`язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки. 
Із матеріалів справи слідує, що 20.09.2019року між ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «АЛЕКСКРЕДИТ» та ОСОБА_1 укладено Договір про надання кредиту № 2723432.
За даним Договором, Кредитодавець надає Позичальнику кредит на інші споживчі цілі (вирішення власних фінансових питань) без додаткового забезпечення у тимчасове, строкове, платне користування (надалі за текстом – Кредит), а Позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти за користування кредитом та інші платежі у відповідності до умов Договору. Кредит надається в національній грошовій одиниці України – гривні, шляхом безготівкового перерахування коштів на картковий рахунок позичальника не пізніше кінця робочого дня кредитодавця наступного за днем підписання договору. 
Крім того, Позичальник сплачує Кредитодавцю суму кредиту та проценти за користування кредитом, неустойку (пеню, штраф), яка може нараховуватися у випадку порушення Позичальником умов цього Договору, а також комісії банків емітентів платіжних карт, які використовує Позичальник.
Отже із матеріалів справи слідує, що між відповідачем та первісним кредитором досягнуто домовленість щодо оформлення кредитних взаємовідносин.
Обґрунтовуючи свої позовні вимоги та підставу для стягнення заборгованості по кредитному договору у зв`язку із неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань, позивач посилається на те, що кредитодавцем свої договірні зобов`язання виконані належним чином та відповідачу надано обумовлену договором суму кредитних коштів у строкове та платне користування. Проте, дані посилання позивача наявними у матеріалах справи доказами не підтверджуються.
Відповідно до ч.1 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.
Так, суд вважає за необхідне зауважити, що згідно правової позиції Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати касаційного цивільного суду, викладеної у постанові від 24.06.2021 по справі № 686/19271/19 провадження № 61-9459св20, договір не є первинним обліковим документом для цілей бухобліку, а лише свідчить про наміри виконання дій (операцій) в майбутньому, а не про їх фактичне виконання. В той час, як первинні документи, складаються лише за фактом надання послуг. А про факт отримання та повернення коштів свідчить не договір, а банківські виписки про зарахування чи повернення грошей із поточного рахунку, а також прибуткові та видаткові касові ордери у разі внесення грошей до каси кредитора.
Аналогічний висновок викладений у Постанові Верховного Суду від 12 червня 2020 року по справі № 169/506/17 провадження № 61-37213св18.
Отже, наданий позивачем кредитний договір свідчать лише про наміри сторін здійснювати кредитні операції в майбутньому та не засвідчуює факт перерахування грошових коштів на рахунок відповідача, як і факт їх отримання останнім.
При цьому слід зазначити, що лише документи первинного бухгалтерського обліку свідчать про здійснення фінансової операції, на що неодноразово наголошував Верховний Суд.
Згідно правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові №336/4796/18 від 20.05.2022 р., для стягнення боргу мало надати суду кредитний договір та розрахунок заборгованості, потрібно ще надати і докази видачі кредиту. Це може бути: меморіальний ордер, заява на видачу готівки, платіжне доручення, тощо. Такі документи повинні відповідати положенням Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Якщо кредитор не подає такі документи з позовною заявою, то суд повинен відмовити в задоволенні позову через недоведеність наявності заборгованості.
Проте, матеріали справи таких доказів не містять.
При цьому слід зазначити, що в силу принципу змагальності та диспозитивності, виключно на сторін покладено обов`язок довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень. У той час як збирання доказів не є обов`язком суду.
У Постанові Верховного Суду від 30.01.2018 у справі №161/16891/15-ц вказано, що відповідно до змісту ч. 1ст.1050 ЦК України з урахуванням ст.ст.526,527,530 ЦК України, саме банк має довести надання позичальникові грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором.
За таких обставин, позивачем не надано суду доказів того, що ОСОБА_1 згідно з умовами вищевказаного договору, було видано кредит та саме в сумі заявлених позовних вимог. Визначення даної суми в договорі не свідчить про її отримання відповідачем саме в такому розмірі.
Враховуючи відсутність доказів про перерахування кредитних коштів на банківський рахунок відповідача, як це передбачено умовами кредитного договору, відсутні підстави вважати, що первісний кредитор виконав умови вищевказаного договору.
Водночас, долучені до матеріалів справи розрахунок заборгованості позовних вимог, засвідчена довідка про успішне перерахування коштів з протоколом підписання не можуть вважатися достатніми та належними доказами на підтвердження перерахування кредитодавцем грошових коштів на рахунок відповідача з огляду на наступне.
Статтями 77,80 ЦПК України передбачено, що  належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.
Згідно з Переліком типових документів, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 12.04.2012 №578/5до первинних документів, які фіксують факт виконання операції та служать підставою для записів у регістрах бухгалтерського обліку і у податкових документах, віднесені: касові, банківські документи; повідомлення банків; виписки банків; корінці квитанцій і касових чекових книжок.
Відповідно до пунктів 62, 63 Розділу 4 Положення про організацію бухгалтерського обліку в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04.07.2018року №75(далі-Положення), виписки з клієнтських рахунків є підтвердженням виконаних за операційний день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Виписка з клієнтського рахунку може слугувати первинним документом, що підтверджує факт списання/зарахування коштів з/на цього/цей рахунку/рахунок клієнта, якщо вона містить такі реквізити: 1) назву документа (форми); 2) дату складання; 3) найменування клієнта/банку, прізвище, власне ім`я та по батькові (за наявності) фізичної особи; 4) зміст та обсяг операції (підстави для її здійснення) та одиницю її виміру за кожною операцією, відображеній у виписці з рахунку клієнта; 5) особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у складанні виписки з рахунку клієнта/печатку банку.
Отже, виписка з рахунку особи, яка відповідає зазначеним вимогам та надана відповідно до вимог закону, є документом, який може бути доказом і який суду необхідно оцінити відповідно до вимог цивільного процесуального закону при перевірці доводів про реальне виконання кредитного договору. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 16.09.2020 у справі № 200/5647/18, від 25.05.2021 у справі № 554/4300/16-ц, від 26.05.2021 у справі № 204/2972/20, від 13.10.2021 у справі № 209/3046/20, від 01.06.2022 у справі № 175/35/16-ц.
За таких обставин, надана позивачем довідка про ТОВ ФК «Вей фор Пей» про перерахування грошових коштів 20.09.2019 року на банківську картку НОМЕР_1 не є документом первинного бухгалтерського обліку в розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», а відтак не може бути доказом здійснення відповідної господарської операції. 
Щодо наданого позивачем розрахунку заборгованості, то слід зазначити, що Велика Палата Верховного Суду при розгляді справи № 342/180/17 у постанові від 03.07.2019 зауважила, що розрахунок кредитної заборгованості, не підтверджує умови кредитування та суму заборгованості за кредитом, оскільки зазначений доказ не є підтвердженням виконаних позивачем банківських операцій та повністю залежить від волевиявлення банку.
Розрахунок заборгованості, відповідно до Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» є лише похідним від первинної бухгалтерської документації та може містити відомості про господарську операцію. Проте саме банківська виписка за картковими рахунками може бути належним доказом щодо заборгованості за кредитним договором, що споживач користувався кредитною карткою, ним вносились кошти на погашення заборгованості, або ні.
Розрахунки заборгованості, на які посилається позивач, не є первинними документами, які підтверджують отримання кредиту, користування коштами, а є односторонніми арифметичним розрахунком стягуваних сум, які повністю залежать від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), а отже не є належними доказами існування боргу.
Наявність розрахунку заборгованості за кредитними договором не є достатнім для висновку про надання кредиту чи існування боргу та у заявленому позивачем розмірі, оскільки сам розрахунок є внутрішнім документом та не містить відомостей, що дозволили б суду перевірити, чи видавалися кредитні кошти відповідачу.
У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.
Отже, позивачем не надано жодних доказів того, що первісним кредитором було перераховано кошти на рахунок відповідача, відтак, враховуючи вимоги ст. 81 ЦПК України, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, виходячи із принципів розумності та справедливості, зважаючи на те, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження своїх тверджень, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за вищезазначеним кредитним договором не підлягають задоволенню.
Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Як вказує позивач підставою для звернення із даним позовом до суду є порушення його права щодо своєчасного повернення суми кредитних коштів та нарахованих відсотків, право на які останній набув на підставі договору факторингу.
Як вбачається із матеріалів справи, на підтвердження наведених вище обставин позивач надав договір факторингу № АК-10/06/2025 від 10.06.2025 року, укладений між ТОВ «АЛЕКСКРЕДИТ» та ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІД?ПО?ВІД?АЛЬ?НІ?СТЮ «СЕКВОЯ КАПІТАЛ» та договір факторингу № ДФ-07072025 від 07.07.2025 року, укладений між ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІД?ПО?ВІД?АЛЬ?НІ?СТЮ «СЕКВОЯ КАПІТАЛ» та ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «СОЛВЕНТІС».
Відповідно до п.2.1.3 договорів факторингу № АК-10/06/2025 та № ДФ-07072025 перехід від Клієнта до Фактора Прав Вимоги відбувається шляхом підписання Сторонами Договору та відповідного Реєстру прав вимог, після чого Фактор стає кредитором по відношенню до Боржників та набуває всіх, прав щодо Боржників в обсязі та на умовах, що існувала момент такого переходу, відповідно до вимог чинного законодавства. Підписаний Сторонами скріплений їх печатками (за умови використання) Договір та Реєстр прав вимог підтверджує факт переходу від Клієнта до Фактора Прав вимоги.
Разом з тим, як вбачається із матеріалів справи, позивачем на підтвердження своїх вимог до матеріалів справи було долучено лише шаблони (форми) відповідних реєстрів прав вимог, які сторонами договору не заповнені, у той час як належним чином оформлений реєстр прав вимог суду наданий не був.
Таким чином, суд дійшов висновку, що твердження позивача про набуття права грошової вимоги за зобов`язаннями ОСОБА_1 за кредитним договором від первісного кредитора не доведено та не підтверджено належними та допустимими доказами.
Щодо клопотання відповідача про застосування строків позовної давності, слід вказати наступне.
Так, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність – це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. 
Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну та спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦКУ). 
Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. 
За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України). 
Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. 
02.04.2020 набув чинності Закон України від 30.03.2020 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби», яким розділ 12 «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України був доповнений п.12, відповідно до якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. 
Карантин на підставі коронавірусної хвороби (COVID-19), діяв на території України з 11.03.2020 до 30.06.2023 на підставі відповідних постанов Кабінету Міністрів України без перерв. 
Крім цього, 17.03.2022 набув чинності Закон України від 15.03.2022 «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану», відповідно до якого розділ 12 «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України був доповнений п.19, відповідно до якого у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. 
Поряд з цим, Законом від 14.05.2025 № 4434-IX «Про внесення зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності» (далі – Закон № 4434) передбачено відновлення строків позовної давності 
Закон № 4434 передбачає виключення з Цивільного кодексу України пункту 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення». Саме цей пункт передбачає зупинення перебігу позовної давності, передбаченої ЦКУ, на період дії воєнного стану. 
Закон № 4434 набирає чинності через три місяці з дня, наступного за днем його опублікування. Закон був надрукований в офіційному виданні «Голос України» від 03.06.2025 № 108. Тому, він набрав чинності 04.09.2025, саме із цієї дати відновлено обчислення строків позовної давності. 
Отже, хоча норми «Прикінцевих та перехідних положень» ЦКУ, якими призупинялися строки позовної давності на період карантину та воєнного стану, мають різні формулювання, але, фактично строки позовної давності були «на паузі» у період з 02.04.2020 по 03.09.2025 (тобто, більше 5 років). 
З умов кредитного договору випливає, що строк кредитування становив 27 календарних днів до 17.10.2019. На цей момент ані карантинне, ані воєнне призупинення ще не діяли, тому позовна давність почала обчислюватися у загальному порядку. Однак з 02.04.2020 її перебіг був призупинений у зв`язку з карантином, а згодом — у зв`язку з воєнним станом, і поновився лише 04.09.2025. 
Отже, 3-річний строк позовної давності у цій ситуації спливає 04 вересня 2028 року. 
З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся для захисту свого порушеного права до Покровського міського суду Дніпропетровської області з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, 11.11.2025, тобто в межах строків позовної давності, а отже клопотання представника відповідача про застосування строків позовної давності не підлягає до задоволення.
Щодо розподілу судових витрат, слід зазначити наступне.
Судом встановлено, що позивач ТОВ «ФК «Солвентіс» сплатило судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 2422,40 грн.
Крім того, позивач просить стягнути з відповідача на свою користь витрати на правничу допомогу в сумі 6000,00 грн.
Нормою частин 1,2 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України закріплено, що судовий збір покладається судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі відмови в позові - на позивача, тому суд вважає за необхідне покласти витрати, пов`язані із розглядом справи, витрати на професійну правничу допомогу на позивача.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст.12, 77, 81, 141, 247, 259, 263-268, ЦПК України суд –
УХВАЛИВ:
У задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «СОЛВЕНТІС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості – відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
На рішення може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складення.
Повний текст рішення складено 08.06.2026р.

Суддя Покровського  міського суду	  Р. М. Гукова