справа № 388/2371/24
провадження № 2/388/366/2026

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2026 року	Долинський районний суд Кіровоградської області 	

у складі: головуючого - судді Баранського Д.М.,
за участю секретаря Івочки Л.П.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Долинській цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права користування житлом,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом до відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та просить визнати, що позивач має право користування житлом за адресою: АДРЕСА_1 .
Позов мотивує тим, що на підставі рішення виконавчого комітету від 24 серпня 1989 року № 179, сім`ї сторін надана в користування трьохкімнатна квартира АДРЕСА_2 . У тому ж році сторони вселились до цієї квартири.
У подальшому шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був розірваний. Діти виселились в інше житло, залишивши квартиру.
Після розірвання шлюбу позивач та ОСОБА_2 домовились, що вона надасть позивачу кошти для придбання нового жита, а квартира залишиться їй. 
Оскільки ОСОБА_2 кошти на придбання окремого житла позивачеві не надала, він не залишив спірну квартиру. На момент подання цього позову позивач проживає у квартирі та сплачує комунальні послуги.
З початку 2024 року ОСОБА_2 неодноразово намагалась фізично виселити позивача зі спірної квартири, що поліцією кваліфікувалось як домашнє насильство.
Відповідачка ОСОБА_2 надіслала до суду відзив на позовну заяву. Просить відмовити позивачу у позові. Стверджує, що позивач не має правових підстав для користування спірною квартирою, у ній не зареєстрований. Позивач не надав доказів, що він не має іншого житла. Дії позивача порушують права відповідачки як власника житла. На переконання відповідачки, ОСОБА_1 проживає у квартирі незаконно та перешкоджає користуватися житлом на її розсуд.
Позивач ОСОБА_1 надіслав до суду відповідь на відзив. Зазначає, що зберігає право користування спірною квартирою, оскільки на час приватизації та до подання цього позову постійно у ній проживає, іншого житла немає та ніколи не мав. Позбавлення позивача права на житло є неповагою до його приватного життя. На його переконання втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла.
У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позов підтримав та просив його задовольнити.
Відповідачка ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилась, повідомлялась про місце та час розгляду справи, про причину неявки не повідомила.
Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не з`явився, повідомлявся про місце та час розгляду справи, про причину неявки не повідомив.
Відповідачка ОСОБА_4 у судове засідання не з`явилась, повідомлялась про місце та час розгляду справи, про причину неявки не повідомила.
Допитаний як свідок ОСОБА_1 суду пояснив, що особисто 25 серпня 1989 року отримав спірну квартиру. Іншого житла ніколи не мав. Колись працював начальником ЖКВ. У спірній квартирі проживає з 1989 року до цього часу. Протягом всього часу проживання сплачує комунальні послуги. Стверджує, що іншого житла немає. Колишня дружина з червня 2002 року виїхала на заробітки та з того часу у квартирі не проживає. На момент приватизації у спірній квартирі мав зареєстроване місце проживання. Пізніше зареєстрував місце проживання у своєї тещі у будинку по АДРЕСА_3 . Пізніше його з цього житла виписали, про що він навіть не знав. Коли дізнався, що не має зареєстрованого місця проживання то вирішив зареєструвати місце проживання у своїй квартирі. Станом на 29 січня 1996 року, тобто на момент приватизації був у квартирі зареєстрований, а з реєстрації місця проживання знявся 14 лютого 1996 року. Через неможливість зареєструватись у квартирі не може реалізувати свої соціальні права, зокрема оформити субсидію. 
Свідок ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 суду пояснила, що ОСОБА_1 проживає у спірній квартирі з часу її отримання, а саме з 1989 року. У цьому році вони отримали у будинку свої квартири. З 1989 року позивач проживає у квартирі АДРЕСА_2 . За цією адресою у позивача постійне місце проживання. Його особисто періодично бачить. Коли ОСОБА_1 отримав квартиру то він проживав з дружиною. У цій квартирі проживала також їх донька. ОСОБА_1 особисто здає кошти на миття під`їзду, ремонт під`їзду, заміну замків. Мешканці під`їзду робили освітлення, замінювали двері, а він у свою чергу в цьому брав участь. Їй відомо, що позивач у квартирі робив ремонт, замінював вікна, ставиться до цієї квартири як до власної. Періодично позивача відвідувала у квартирі. У нього у квартирі завжди чисто. 
Свідок ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 суду пояснив, що ОСОБА_1 все своє життя проживає за адресою: АДРЕСА_1 . За цією адресою проживає з 1989 року, тоді у цьому будинку всі отримували квартири та раділи. Вони в одному під`їзді проживають 36 років. ОСОБА_1 проживав з дружиною та двома дітьми. На початку двохтисячних років дружина поїхала на заробітки, а ОСОБА_1 у цій квартирі постійно проживає. Квартиру позивач особисто отримував. ОСОБА_1 цю квартиру утримує, а також бере участь в утриманні будинку та під`їзду. Позивач до цієї квартири ставиться як до власного житла, постійно в ній проживає. За ці 36 років їх спільного проживання ніколи не сварились.
Свідок ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 суду пояснив, що особисто знайомий з позивачем з 1989 року. Він проживає у будинку АДРЕСА_4 , що розташований поряд з будинком за його місцем проживання. Позивач колись працював начальником ЖКВ. Стверджує, що позивач за цією адресою проживає з 1989 року та більше ніде не проживав. Раніше позивач проживав з дружиною, а коли вона поїхала на заробітки то залишився проживати одиноко. 
Свідок ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 суду пояснила, що з ОСОБА_1 знайома з 1989 року. Вони у спірній квартирі проживали разом з дружиною, а потім вона поїхала за кордон. Вони проживали за адресою: АДРЕСА_1 . Вони за цією адресою проживали з 1989 року, а особисто ОСОБА_1 цю квартиру отримував та проживає в ній з моменту отримання до цього часу. Квартира є його постійним житлом. Коли ОСОБА_1 працював у м. Кривому Розі Дніпропетровської області то проживав у службовому кабінеті. Особисто була у позивача в гостях у спірній квартирі.
Суд, заслухавши пояснення позивача та свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку про задоволення позову з таких підстав.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви (чч. 1, 2 ст. 83 ЦПК України).
За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Судом установлено, що на підставі рішення виконавчого комітету Долинської міської ради Кіровоградської області від 24 серпня 1989 року № 179, ОСОБА_1 з сім`єю з чотирьох чоловік було видано ордер на житлове приміщення № 578 на право заняття житлового приміщення жилою площею 57,23 кв. м, яка складається із 3 кімнат в ізольованій квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . 
З матеріалів цієї справи слідує, що за цією адресою ОСОБА_1 користується електроенергією, іншими комунальними послугами та сплачує їх, про що свідчать рахунки та квитанції про сплату комунальних послуг (а. с. 13-19).
Згідно з листом відділення поліції № 1 (м. Долинська) Кропивницького районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області від 2 жовтня 2024 року № 13118/111-2-2024, в період з 1 січня 2024 року ОСОБА_1 через спеціальну лінію 102 здійснив сім звернень з приводу домашнього насильства, умисного пошкодження майна. 
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 18 листопада 2024 року № 404281796, ОСОБА_1 не має на праві власності житла. 
Рішенням Центрально-Міського місцевого суду м. Кривого Рогу від 5 березня 2003 року усунуто перешкоди в користування власністю - будинком АДРЕСА_3 та зобов`язано паспортне відділення Центрально-Міського РВ КГУ УМВС Україні в Дніпропетровській області виписати ОСОБА_1 з будинку АДРЕСА_3 .
За змістом свідоцтва на право власності на житло, виданим 29 січня 1996 року Криворізьким гірничо-збагачувальним комбінатом окислених руд, квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві приватної спільної часткової власності ОСОБА_2 - 1/3 частина, ОСОБА_3 - 1/3 частина, ОСОБА_9 - 1/3 частина. 
Згідно з довідкою відділу «Центр надання адміністративних послуг» (ЦНАП) Долинської міської ради Кропивницького району Кіровоградської області від 6 липня 2025 року № 477 за адресою: АДРЕСА_1 проживав та був зареєстрований ОСОБА_1 з 27 вересня 1989 року по 14 лютого 1996 року.
З огляду на зміст цих доказів, а також на зміст показань свідків ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , можливо стверджувати, що позивач ОСОБА_1 у 1989 році отримав у користування квартиру за адресою: АДРЕСА_1 та до цього часу у ній постійно проживає, утримує цю квартиру, ставиться до неї як до власної. ОСОБА_1 є особою похилого віку, не має у власності будь-якого житла. Право користування позивачем цим житлом оспорюється. 
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України).
За вимогами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем, і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року в справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21)).
За змістом ст. 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
У ст. 8 Конвенції передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів ст. 8 Конвенції.
Поняття «житло» в розумінні ст. 8 Конвенції не обмежується приміщеннями, які перебувають у законному володінні або які законно створені. Це - автономне поняття, класифікація якого не залежить від національного права. Чи становлять окремі приміщення «житло», яке підпадає під захист ст. 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин справи, а саме наявності достатніх і тривалих зв`язків з певним місцем (див. рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 14 березня 2017 року в справі «Євгеній Захаров проти Росії» (Yevgeniy Zakharov v. Russia), заява № 66610/10, § 30, пункт 42).
Під необхідністю втручання мається на увазі, що воно відповідає нагальній соціальній потребі, і, зокрема, є пропорційним до поставленої законної мети (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Кутцнер проти Німеччини» (Kutzner v. Germany), пункт 60).
У пунктах 40-44 рішення від 2 грудня 2010 року в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі п. 1 ст. 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зав`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, пункт 36, ECHR 2004-XI (витяги).
Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання в право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, пункт 50).
Водночас права власника житлового будинку захищені і ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, яка практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.
Найбільш важлива вимога ст. 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі ст. 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.
Так, гарантії, передбачені ст. 8 Конвенції, і, зокрема, право на повагу до житла, мають першочергове значення для особистісної ідентичності, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримання відносин з іншими, а також усталеного та безпечного місця в суспільстві. Житло зазвичай є місцем, де особа повинна почуватися в безпеці та захищеною від небажаної уваги та втручань. Це стосується не лише фізичних втручань, таких як проникнення без дозволу, а й різних порушень, таких як шум або запахи та інші форми втручання, які перешкоджають спокійному, вільному користуванню зручностями їхнього житла. Спільне проживання у власному житлі з непроханими особами створює дуже значні наслідки для приватного життя особи та інших інтересів, захищених ст. 8 Конвенції (див. рішення ЄСПЛ від 27 березня 2025 року в справі «Білявська проти України» (заява № 84568/17), пункт 60).
У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями ст. 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою ст. 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.
Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.
Тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні ст. 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням у приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла (див. постанову Верховного Суду від 27 серпня 2024 року в справі № 201/193/22).
У цій справі спір виник між власниками житлової квартири, які в ній не проживають та користувачем цієї квартири щодо користування квартирою. Позивач є колишнім чоловіком відповідачки ОСОБА_2 , відповідач ОСОБА_3 є його пасинком, а відповідачка ОСОБА_4 є його донькою. Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірваний, а вона постійно проживає в Італії та є громадянкою цієї країни. 
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 13 жовтня 2020 року в справі № 447/455/17 досліджувала питання про співвідношення і застосування статей 391, 395, 405, 406 ЦК України та статей 64, 150 та 156 Житлового кодексу України (далі - ЖК України).
Нормами ст. 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
У ст. 64 ЖК України визначено, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.
Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу (ст. 156 ЖК України).
Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї (постанова Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року в справі № 447/455/17).
У ст. 7 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.
Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.
Положеннями ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.
У ч. 1 ст. 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.
У ч. 1 ст. 402 ЦК України вказано, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.
Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).
Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у ст. 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.
Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
У ст. 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 13 жовтня 2020 року в справі № 447/455/17 вказала, що під час розгляду питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені ст. 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.
Положення ст. 406 ЦК України в спорі між власником та колишнім членом його сім`ї щодо захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі ст. 402, ч. 1 ст. 405 ЦК України.
Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом на підставі правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.
У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.
Такі висновки викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц.
Досліджуючи питання балансу інтересів сторін спору, суд установив, що ОСОБА_1 особисто у 1989 році отримав ордер на користування житловим приміщенням - спірною квартирою, разом з членами своєї сім`ї, тобто ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . З цього часу та до тепер позивач постійно проживає у спірній квартирі. Приватизацію квартири відповідачами позивач вважає незаконною, оскільки на момент цієї приватизації він проживав у квартирі та мав у ній зареєстроване місце проживання. Обставини цієї справи в їх сукупності підтверджують, що у спірній квартирі позивач проживає як член сім`ї частини співвласників та колишній чоловік співвласника ОСОБА_2 . Будь-яких доказів неправомірності вселення позивача до квартири та відсутності згоди співвласників квартири на момент приватизації квартири щодо його проживання у квартирі, матеріали справи не містять. Окремо також необхідно звернути увагу, що відповідачка ОСОБА_4 на момент приватизації квартири була малолітньою. 
Тобто ОСОБА_1 в силу вимог ст. 64 ЖК України був членом сім`ї власників житла.
Наразі ОСОБА_1 немає іншого житла, зокрема того, в якому він фактично проживає.
Враховуючи встановлені обставини в їх сукупності, зокрема, що ОСОБА_1 вселився до спірної квартири як її наймач, а після приватизації квартири відповідачами проживав у ній як член сім`ї власників житла та з їх згоди, вказане майно є його єдиним житлом, в якому він постійно проживає приблизно 37 років; протягом усього періоду проживання у спірній квартирі приймав участь в її утриманні та обслуговуванні; оцінки підстав для виселення позивача на предмет пропорційності в контексті відповідних принципів ст. 8 Конвенції, суд доходить до висновку про право позивача користуватися спірним житловим приміщенням.
Такий висновок узгоджуються зі сталою практикою ЄСПЛ щодо необхідності оцінки виселення на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів ст. 8 Конвенції, зокрема із рішенням від 14 березня 2017 року в справі «Євгеній Захаров проти росії» (Yevgeniy Zakharov v. Russia), заява № 66610/10, де ЄСПЛ визнав, що примусове виселення особи, яка довго проживала зі своїм партнером, і після смерті партнера була виселена, становило невиправдане втручання у право на повагу до «житла» за статтею 8 Конвенції, оскільки суди не належним чином зважили інтереси сторін і не провели тест на пропорційність. Суд наголосив, що тривалий зв`язок з домом незалежно від правового титулу може бути захищеним як «житло» у розумінні статті.
У рішенні ЄСПЛ від 27 березня 2025 року в справі «Білявська проти України» (заява № 84568/17) констатовано порушення ст. 8 Конвенції та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції. У цій справі ЄСПЛ виснував, що під час провадження на національному рівні суди не врахували вразливість заявниці - літньої жінки, яка намагалася повернути доступ до свого житла, в яке вклала «свої гроші та душу», проте з 2010 року не могла повернутися до проживання в будинку через поведінку своїх дітей та бездіяльність правоохоронних органів.
У цій справі відповідачі не надали доказів про неможливість їх вселення до жила чи перешкоди в користуванні ним з боку позивача.
За правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
До такого по суті висновку доходив Верховний Суд у постанові від 25 лютого 2026 року у справі № 161/342/24.
З огляду на вищезазначене, суд дійшов до висновку про обґрунтованість цього позову та його задоволення.
За змістом ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
ОСОБА_1 у цій справі поніс судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 968,96 грн, які підлягають стягненню з відповідачів на його користь у рівних частках. 
На підставі викладеного, керуючись, ст. ст. 15, 16, 391, 401, 402, 405, 406 ЦК України, ст. ст. 7, 64, 150, 156 ЖК України, ст. ст. 4, 12, 13, 19, 42, 48, 76, 81, 82, 83, 95, 133, 141, 258, 259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, 

ВИРІШИВ:

Задовольнити позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права користування житлом.
Визнати, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (ідентифікаційний номер: НОМЕР_1 ) має право користування житлом за адресою: АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 ( АДРЕСА_5 ), ОСОБА_3 ( АДРЕСА_5 ), ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 ( АДРЕСА_5 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ( АДРЕСА_5 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_1 ) по 322,98 грн з кожного понесених судових витрат. 
Апеляційна скарга подається до Кропивницького апеляційного суду протягом тридцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст рішення складений 11 травня 2026 року. 

Суддя       Д.М. Баранський