ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 646/9506/25
Номер провадження 22-ц/818/2437/26

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 травня 2026 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Мальованого Ю.М.,
суддів: Маміної О.В., Тичкової О.Ю.,
за участю:
секретаря судового засідання Шевченко В.Р.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Основ`янського районного суду м. Харкова від 16 грудня 2025 року в складі судді Янцовської Т.М. по справі № 646/9506/25 за позовом ОСОБА_1 до російської федерації в особі міністерства іноземних справ про відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2025 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до російської федерації в особі міністерства іноземних справ про відшкодування моральної шкоди.
Позовна заява мотивована тим, що відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан. 
Вказала, що до 24 лютого 2022 року вона проживала разом з родиною в місті Харкові, мала постійну роботу, вела розмірений образ життя та була повноцінним членом суспільства. У неї був налагоджений побут та можливість вести повноцінну життєдіяльність. На даний час вона позбавлена таких можливостей.
Зазначила, що результатом збройної агресії рф проти України для неї стала втрата нормального мирного життя без щоденних побоювань за своє життя та життя рідних, за збереження майна, за безпеку пересування населеним пунктом.
Приблизно о 05:08 18 квітня 2025 року представниками підрозділів збройних сил та інших силових відомств рф здійснено обстріл з невстановленого типу озброєння, внаслідок чого стався вибух у повітрі, на висоті близько 10 метрів, в результаті якого було влучання в житловий багатоквартирний будинок за адресою: АДРЕСА_1 , де розташована її квартира, в якій вона мешкала разом зі своєю матір`ю похилого віку. За цим фактом відкрито кримінальне провадження №12025221140000419. За наслідком цього обстрілу квартира суттєво пошкоджена, вона та її матір пережили сильний стрес.
Крім того, з початком бойових дій у місті суттєво погіршилась гуманітарна ситуація, припинилось транспортне сполучення, затримувалась виплата заробітної плати і соціальних виплат, зменшилась кількість робочих місць. Їй довелось пристосовуватися до нових життєвих умов, вона була позбавлена звичного ритму життя, спілкування з близькими і друзями, налагодженого побуту, вимушена проживати у бомбосховищах, позбавлена можливості користуватися належним їй рухомим та нерухомим майном для задоволення власних потреб, а також втратила можливість розпоряджатись ним. Обстріли продовжуються дотепер, що наражає її та її родину на небезпеку, унеможливлює нормальне життя, викликає почуття страху.
Просила стягнути з держави російської федерації на її користь на відшкодування моральної шкоди 35 000,00 євро, еквівалент 1 702 984,50 грн.
Заочним рішенням Основ`янського районного суду м. Харкова від 16 грудня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з російської федерації в особі міністерства іноземних справ на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 50 000,00 грн. В іншій частині позову у задоволенні відмовлено. Стягнуто з російської федерації до спеціального фонду державного бюджету України судовий збір у розмірі 439,06 грн.
Задовольняючи частково позовну заяву суд першої інстанції виходив з характеру допущеного державою російська федерація правопорушення, глибини душевних страждань позивачки, позбавлення її можливості реалізації своїх прав, користування майном і дійшов висновку, що відшкодування моральної шкоди слід визначити у розмірі 50 000,00 грн.
На вказане судове рішення засобами поштового зв`язку 13 січня 2026 року ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції подала апеляційну скаргу, в якій просила змінити рішення суду в частині відмови у задоволенні її позову та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі, розглядати справу без її участі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд не врахував усі обставини справи та негативні наслідки, викликані збройною агресією рф проти України. Відсутність своєї вини мала доводити російська федерація. ЄСПЛ у рішенні «Україна та Нідерланди проти росії» від 09 липня 2025 року визнав системі порушення прав людини, вчинені росією на окупованих територіях України з 2014 року та в ході повномасштабного вторгнення з 2022 року. Заявлений нею розмір відшкодування моральної шкоди відповідає практиці ЄСПЛ. Суд не обґрунтував зменшення розміру відшкодування моральної шкоди до 50 000,00 грн, не врахував викладені у позовній заяві обставини і її особисту емоційну реакцію. Вона змушена щодня вживати додаткових зусиль для організації свого життя та захисту її порушеного права, переживати моральні страждання внаслідок стресу, викликаного постійними повітряними тривогами, бомбардуваннями та необхідністю перебувати в укритті, відчуває безпорадність і розчарування.
Відзивів на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходило.
Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
В судове засідання апеляційного суду сторони-учасники судового розгляду не з`явилися.
Судові повістки-повідомлення про розгляд справи 14 травня 2026 року надіслані апеляційним судом на адреси учасників справи.
ОСОБА_1 отримано 17 лютого 2026 року (т.1, а.с. 114);
держава Російська Федерація в особі Міністерства іноземних справ – відповідно до довідки станом на 12 лютого 2026 року поштова кореспонденція апеляційного суду не надсилається до населених пунктів, розташованих на території Російської Федерації та Республіки Білорусь, у зв`язку з цим даний учасник справи був повідомлений відповідно до частини 11 статті 128 ЦПК України через оголошення на офіційному веб-сайті Судової влади України (т.1, а.с. 109).
Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у відсутність учасників справи, явка яких у судове засідання обов`язковою не визнавалась, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. 
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість заочного рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід задовольнити частково, виходячи з наступного.
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 є громадянкою України, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 19-24, 60).
ОСОБА_1 є співвласницею 1/4 частки вказаної квартири на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 23 листопада 2016 року № 4-474 (а.с. 25).
Внаслідок порушення законів та звичаїв війни військовослужбовцями підрозділів збройних сил та інших відомств російської федерації, що полягали в здійсненні обстрілу м. Харкова 18 квітня 2025 року, пошкоджено майно за адресою: АДРЕСА_1 , з приводу чого внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, що підтверджено витягом за номером кримінального провадження 12025221140000419 від 18 квітня 2025 року та фотокартками пошкодженого майна (а.с. 30-35).
ОСОБА_1 звернулась із заявою про визнання її потерпілою у вказаному кримінальному провадженні (а.с. 36-37).
Згідно витягу з Державного реєстру майна, пошкодженого та знищеного внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією Російської Федерації проти України від 27 серпня 2025 року загальна сума компенсації за пошкоджений об`єкт нерухомого майна – квартиру АДРЕСА_3 , склала 182 939,67 грн (а.с. 26-29).
З 2014 року російська федерація здійснює збройну агресію проти України, тобто вчиняє дії, визначені статтею 3 Резолюції 3314 (ХХІХ) Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 14 грудня 1974 року, як акт збройної агресії.
Згідно із заявою Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків», текст якої схвалено постановою Верховної Ради України від 21 квітня 2015 року № 337-VІІІ, збройна агресія російської федерації проти України розпочалася 20 лютого 2014 року з тимчасової окупації Кримського півострову, зокрема, Автономної Республіки Крим і міста Севастополя (перша фаза збройної агресії).
Друга фаза збройної агресії російської федерації проти України розпочалася у квітні 2014 року, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами російської федерації озброєні бандитські формування проголосили створення так званих «Донецької народної республіки» (07 квітня 2014 року) та «Луганської народної республіки» (27 квітня 2014 року).
Третя фаза збройної агресії російської федерації розпочалася 27 серпня 2014 року масовим вторгненням на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів збройних сил російської федерації.
24 лютого 2022 року розпочалася та триває ще одна фаза збройної агресії російської федерації проти України, повномасштабне вторгнення збройних сил російської федерації на суверенну територію України.
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, на всій території України введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, дія якого триває до теперішнього часу.
Відповідно до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 23 грудня 2022 року за № 1668/39004, чинного на час звернення до суду, Харківська міська територіальна громада з 24 лютого 2022 року по 15 вересня 2022 року була віднесена до території активних бойових дій, а з 15 вересня 2022 року належить до територій можливих бойових дій.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист.
Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Загальновідомо (тобто таке, що не потребує доказування - частина третя статті 82 ЦПК України), що російська федерація, яка здійснює збройну агресію проти України, зухвало відкидає визнання будь-якої відповідальності за свою протиправну діяльність в Україні. 
02 березня 2022 року збройну агресію рф проти України у резолюції ES-11/1 «Агресія проти України» визнала Генеральна Асамблея ООН. Вона вимагає від рф негайного припинення застосування сили проти України, утримання від погроз чи застосування сили проти будь-якої держави ООН, повного та безумовного виведення збройних сил з території України у межах її міжнародно-визнаних кордонів, а також забезпечення повного захисту цивільних осіб, включаючи гуманітарний персонал, журналістів та осіб, які перебувають у вразливому становищі, у тому числі жінок і дітей.
27 квітня 2022 року Парламентська Асамблея Ради Європи ухвалила резолюцію «Наслідки продовження агресії російської федерації проти України: роль і відповідь Ради Європи» № 2433. Визнала, що агресія рф проти України є безпрецедентним актом як сама по собі, так і за її далекосяжними наслідками, бо провокує найважчу гуманітарну кризу в Європі з найбільшою кількістю жертв, наймасштабнішим внутрішнім і зовнішнім переміщенням населення з часів Другої світової війни.
14 квітня 2022 року Верховна Рада України визнала дії, вчинені збройними силами рф та її політичним і військовим керівництвом під час останньої фази збройної агресії проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року, геноцидом Українського народу (пункт 1 Заяви Верховної Ради України «Про вчинення російською федерацією геноциду в Україні», схваленої постановою Верховної Ради України № 2188-IX).
Вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави - України, що закріплено у Статуті ООН.
Звернення позивача до українського суду слід вважати єдиним розумно доступним засобом захисту права, позбавлення якого означало б позбавлення такого права взагалі, тобто заперечувало б саму сутність такого права.
Подібні правові висновки зроблено у постановах Верховного Суду від 18 травня 2022 року у справі № 428/11673/19 (провадження № 61-8291св21), від 18 травня 2022 року у справі № 760/17232/20-ц (провадження № 61-15925св21) від 12 жовтня 2022 року справі № 463/14365/21 (провадження № 61-4498св22), від 12 жовтня 2022 року справі № 463/14366/21 (провадження № 61-3713св22).
Відповідно до частини першої статті 49 Закону України «Про міжнародне приватне право» права та обов`язки за зобов`язаннями, що виникають внаслідок завдання шкоди, визначаються правом держави, у якій мала місце дія або інша обставина, що стала підставою для вимоги про відшкодування шкоди.
До зобов`язань, що виникають з дії однієї сторони, з урахуванням положень статей 49-51 цього Закону, застосовується право держави, у якій мала місце така дія (стаття 48 Закону України «Про міжнародне приватне право»).
Відповідно до частини другої статті 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є, зокрема, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.
Завдання моральної шкоди є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).
Відшкодування моральної шкоди є способом захисту цивільних прав та інтересів (пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів (пункт 2 частини другої статті 23 ЦК України). 
Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб (частина третя статті 23 ЦК України).
Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частини перша, друга статті 23 ЦК України).
Тлумачення статті 23 ЦК України свідчить, що вона є нормою, яка має поширюватися на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Це, зокрема, підтверджується тим, що законодавець вживає формулювання «особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав». 
Тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність не від того, що це передбачено нормою закону або положеннями договору, а від порушення цивільного права особи (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2024 року у справі № 279/1834/22 (провадження № 61-1382сво23)).
Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини (частина перша статті 1167 ЦК України).
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. 
По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації (коли розмір компенсації не визначений законом).
Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц (провадження № 61-18013сво18)).
Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. 
Позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок, а відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі № 214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21)).
Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. 
При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставини, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі № 214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21)).
Під час вирішення спору про відшкодування моральної шкоди судам слід надавати належну оцінку порушенню прав позивача, триваючому характеру дій держави-агресора, характеру вимушених змін у житті позивача, глибині душевних страждань, зокрема, впливу збройної агресії російської федерації проти України на нормальні життєві зв`язки позивача.
Про необхідність врахування зазначених обставин у спорах про відшкодування моральної шкоди російською федерацією та наявність підстав для відшкодування такої шкоди зазначав Верховний Суд у постановах від 22 травня 2024 року у справі № 638/3891/22, від 31 липня 2024 року у справі № 686/14579/23, від 28 серпня 2024 року у справі № 686/32571/23, від 11 грудня 2024 року у справі № 638/7894/23, від 10 лютого 2025 року у справі № 524/1252/23, від 12 лютого 2025 року у справі № 686/16081/23, від 12 лютого 2025 року у справі № 686/32497/23, від 02 квітня 2025 року у справі № 686/32221/23, від 14 травня 2025 року у справі № 686/15038/23.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов правильного висновку про те, що внаслідок збройної агресії російської федерації проти України, розв`язання і ведення агресивної війни позивачка ОСОБА_1 зазнала моральних переживань, душевних страждань, які виразилися у втраті душевного спокою, постійному відчутті невпевненості і незахищеності, побоюванні за безпеку, порушенні нормальних життєвих зв`язків, необхідності докладання додаткових зусиль для організації її життя й безпеки.
Проте колегія суддів не погоджується з визначеним судом розміром відшкодування моральної шкоди.
Враховуючи встановлені у цій справі обставини, зокрема, триваючий характер порушень прав та законних інтересів позивачки, характер вимушених змін у її житті, глибину фізичних та душевних страждань внаслідок пошкодження її житла, а також внаслідок ракетних обстрілів міста та області й ведення інших бойових дій з ураженням цивільних об`єктів, порушення нормальних життєвих зв`язків внаслідок збройної агресії російської федерації проти України, які вимагають від неї додаткових зусиль для організації свого життя з метою забезпечення безпеки, а також місце постійного проживання позивачки на території України в Харківській області, колегія суддів, виходячи із засад співмірності, розумності та справедливості, вважає, що необхідною й достатньою сатисфакцією для позивачки є відшкодування моральної шкоди, яка підлягає компенсації за рахунок російської федерації, у сумі 100 000,00 грн. 
З урахуванням всіх обставин справи та негативних наслідків, які настали для позивачки у зв`язку зі збройною агресією російської федерації проти України, тривалості страждань, яких вона зазнала, тяжкості вимушених змін у житті, часу та зусиль, що необхідні для відновлення її втрат, підстав для стягнення на користь позивачки моральної шкоди у більшому розмірі колегія суддів не вбачає.
Аргументи ОСОБА_1 про те, що відсутність своєї вини мала доводити російська федерація, колегія суддів не приймає, оскільки суд першої інстанції не робив висновків про відсутність вини відповідача.
Посилання ОСОБА_1 на рішення ЄСПЛ «Україна та Нідерланди проти росії» від 09 липня 2025 року також не можуть бути взяті до уваги, оскільки це рішення не підтверджує обставин щодо завдання моральної шкоди особисто позивачці. 
Таким чином, оскаржуване рішення суду підлягає зміні зі збільшенням розміру відшкодування завданої позивачці моральної шкоди з 50 000,00 грн до 100 000,00 грн, у зв`язку з чим апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.
При цьому колегія суддів зазначає, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті (стаття 524 ЦК України).
Тлумачення частини другої статті 524 ЦК України свідчить, що учасники цивільного обороту можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті в договорі.
Підстав для допустимості визначення відшкодування (компенсації) шкоди в іноземній валюті, окрім випадків якщо зокрема, її викрадено, чинний ЦК не містить.
Саме такий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 20 червня 2024 року у справі № 216/5657/22 (провадження № 61-8556св23).
Згідно частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки позовні вимоги та вимоги апеляційної скарги ОСОБА_1 задоволено частково, на 5,87 %, тому судовий збір за подачу позовної заяви в розмірі 888,72 грн (15 140,00*5,87%) та апеляційної скарги в розмірі 1 333,08 грн, а всього 2 221,80 грн підлягає стягненню з держави російська федерація на користь держави Україна.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Заочне рішення Основ`янського районного суду м. Харкова від 16 грудня 2025 року змінити.
Збільшити розмір відшкодування моральної шкоди, що підлягає стягненню з російської федерації в особі Міністерства іноземних справ на користь ОСОБА_1 , з 50 000,00 грн до 100 000 (сто тисяч) грн 00 коп, та розмір судового збору, що підлягає стягненню з російської федерації до державного бюджету України, з 439,06 грн до 2 221 (дві тисячі двісті двадцять одна) грн 80 коп.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 18 травня 2026 року

Головуючий Ю.М. Мальований 

Судді О.В. Маміна

О.Ю. Тичкова