УХВАЛА
16 червня 2026 року
м. Київ
справа № 553/2102/25
провадження № 61-7129ск26
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., 
Мартєва С. Ю.,
розглянув касаційну скаргу Полтавського професійного ліцею на рішення Подільського районного суду міста Полтави від 19 вересня 2025 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 27 квітня 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Полтавського професійного ліцею, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Департамент освіти і науки Полтавської обласної державної адміністрації, про зобов`язання вчинити певні дії та стягнення компенсації,
ВСТАНОВИВ:
У травні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Полтавського професійного ліцею про зобов`язання вчинити певні дії та стягнення компенсації.
Позовну заяву мотивовано тим, що ОСОБА_1 є матір`ю - вихователькою неповнолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка має статус дитини, позбавленої батьківського піклування, що підтверджується рішеннями Виконавчого комітету Ізюмської міської ради Харківської області 
від 26 березня 2015 року № 0134 та від 12 червня 2019 року № 0493. При вступі до Полтавського професійного ліцею були подані документи, що підтверджують зазначений статус.
З 01 вересня 2024 року ОСОБА_2 є ученицею Полтавського професійного ліцею та навчається у групі № 17 на першому курсі (денна форма навчання). Однак, не зважаючи на подані підтверджуючі документи, Полтавський професійний ліцей не забезпечив ОСОБА_2 безоплатним харчуванням та не відшкодував кошти за харчування з 01 вересня 2024 навчального року. Компенсація за безоплатне гаряче харчування, яке не відбулося, підтверджується довідками про доходи, в яких зазначена тільки соціальна стипендія. Заяви до Полтавського професійного ліцею подавалися неодноразово (16 вересня 2024 року та 19 березня 2025 року) та неодноразово було відмовлено Полтавським професійним ліцеєм у відшкодуванні коштів та забезпеченні безоплатним гарячим харчуванням.
Також позивачка звернулася до Полтавської міської ради щодо безоплатного гарячого харчування, на що Департамент освіти Полтавської міської ради надав відповідь, в якій зазначив, що для ОСОБА_2 , учениці першого курсу Полтавського професійного ліцею (денної форми навчання), передбачено безоплатне гаряче харчування. Роз`яснення та спілкування представників соціальних служб із керівництвом Полтавського професійного ліцею щодо необхідності забезпечення безоплатним гарячим харчуванням ОСОБА_2 , як особи, яка позбавлена батьківського піклування, жодних позитивних результатів не дали.
Посилаючись на вказане, ОСОБА_1 просила суд:
зобов`язати Полтавський професійний ліцей забезпечити безоплатним гарячим харчуванням з триразовим режимом ОСОБА_2 , яка має статус дитини, позбавленої батьківського піклування;
стягнути з Полтавського професійного ліцею на користь ОСОБА_2 компенсацію за безоплатне гаряче харчування з 01 вересня 2024 навчального року у розмірі 126 грн за кожен день харчування до дня забезпечення безоплатним гарячим харчуванням ОСОБА_2 , яка має статус дитини, позбавленої батьківського піклування.
Подільський районний суд міста Полтави ухвалою від 19 червня 2025 року залучив до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Департамент освіти і науки Полтавської обласної державної адміністрації.
Подільський районний суд міста Полтави рішенням від 19 вересня 2025 року 
(у складі судді Фоміної Ю. В.) позов ОСОБА_1 задовольнив.
Зобов`язав Полтавський професійний ліцей забезпечити безоплатним гарячим харчуванням з триразовим режимом ОСОБА_2 , яка має статус дитини, позбавленої батьківського піклування.
Стягнув з Полтавського професійного ліцею на користь ОСОБА_2 компенсацію за безоплатне гаряче харчування з 01 вересня 2024 навчального року у розмірі 126 грн за кожен день харчування до дня забезпечення безоплатним гарячим харчуванням ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка має статус дитини, позбавленої батьківського піклування.
Вирішив питання про розподіл судових витрат.
Полтавський апеляційний суд постановою від 27 квітня 2026 року (у складі колегії суддів Триголова В. М. , Дорош А. І., Лобова О. А.) рішення Подільського районного суду міста Полтави від 19 вересня 2025 року залишив без змін.
26 травня 2026 року Полтавський професійний ліцей через підсистему «Електронний суд» звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Подільського районного суду міста Полтави від 19 вересня 2025 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 27 квітня 2026 року, в якій заявник просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.
Відповідно до пункту 8 частини другої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. 
Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, враховуючи те, що провадження здійснюється судом після розгляду справи судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 жовтня 2020 року у справі № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) вказала, що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), та принципом остаточності судових рішень res judicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.
У пункті 2 частини третьої статті 389 ЦПК України передбачено, що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: 
а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Подільський районний суд міста Полтави ухвалою від 19 вересня 2025 року справу № 553/2102/25 призначив до розгляду в порядку загального позовного провадження.
Конституційний Суд України Рішенням від 22 листопада 2023 року 
№ 10-р(II)/2023 визнав таким, що відповідає Конституції України 
(є конституційним) пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
Для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).
Згідно з частиною четвертою статті 19 ЦПК України спрощене позовне провадження призначене для розгляду, зокрема малозначних справ; справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.
У частині четвертій статті 274 ЦПК України визначено, що в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.
Тлумачення статті 19 ЦПК України свідчить, що малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, незалежно від того чи визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції. Оскільки частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена в розділі 1 Загальних положень ЦПК України, то вона поширюється й на стадію касаційного провадження.
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 просила:
зобов`язати Полтавський професійний ліцей забезпечити безоплатним гарячим харчуванням з триразовим режимом ОСОБА_2 , яка має статус дитини, позбавленої батьківського піклування (вимоги немайнового характеру);
стягнути з Полтавського професійного ліцею на користь ОСОБА_2 компенсацію за безоплатне гаряче харчування з 01 вересня 2024 навчального року у розмірі 126 грн за кожен день харчування до дня забезпечення безоплатним гарячим харчуванням ОСОБА_2 , яка має статус дитини, позбавленої батьківського піклування (вимоги майнового характеру).
Для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).
Велика Плата Верховного Суду у постанові від 15 червня 2021 року у справі 
№ 904/5726/19 (провадження № 12-95гс20) виснувала, що у процесуальному законодавстві діє принцип jura novit curia («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу jura novit curia.
Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитись з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі «Зубац проти Хорватії», 
заява № 40160/12, від 05 квітня 2018 року).
З урахуванням статусу Верховного Суду, в деяких випадках вирішення питання про можливість касаційного оскарження має відноситися до його дискреційних повноважень, так як розгляд скарг касаційним судом покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду».
Верховний Суд, враховуючи засади змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства, дослідив та взяв до уваги: ціну та предмет позову, складність справи, доводи касаційної скарги, а також значення справи для сторін і суспільства, практику розгляду справ з даної категорії, та вважає за можливе визнати цю справу малозначною.
Відповідно до кількості навчальних днів за період з 01 вересня 
2024 навчального року до дня забезпечення безоплатним гарячим харчуванням ОСОБА_2 , яка має статус дитини, позбавленої батьківського піклування (27 квітня 2026 року (день набрання законної сили постанови апеляційного суду)), який зазначила ОСОБА_1 у позовній заяві для стягнення платежів (з урахуванням розрахованої нею компенсації за безоплатне гаряче харчування у розмірі 126 грн за кожен день харчування) слід дійти висновку, що ціна позову майнового характеру у справі № 553/2102/25 станом на 01 січня 2026 року не перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (3 328 грн х 250 = 832 000 грн).
Таким чином, справа щодо вимог як майнового, так і немайнового характеру не є справою з ціною позову, що перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, є незначної складності 
та не належить до виключень, передбачених пунктом 2 частини шостої 
статті 19 ЦПК України.
Під час вирішення питання про відкриття касаційного провадження (зокрема й про відмову у відкритті провадження) в справі не надається правова оцінка законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень, а виключно встановлюється наявність чи відсутність підстав для їх касаційного оскарження відповідно до вимог статей 389, 394 ЦПК України.
Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення підлягають касаційному оскарженню.Таких випадків суд касаційної інстанції не встановив.
Посилання заявника на пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України як на підставу касаційного оскарження не заслуговують на увагу, оскільки з указаною підставою підлягають оскарженню рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанова суду апеляційної інстанції крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті, зокрема у малозначних справах.
Тобто такі доводи є виконанням вимог процесуального закону щодо змісту будь-якої касаційної скарги, а тому самі собою не вказують на фундаментальність порушених у скарзі питань для формування єдиної правозастосовчої практики та не свідчить про наявність виключних випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню.
Застосування критерію малозначності у цій справі є передбачуваним, судовий спір було розглянуто судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявник не навів інших виключних обставин, які за положеннями Кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи.
Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R(95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
На підставі викладеного, Верховний Суд зазначає, що вичерпний перелік судових рішень, які можуть бути оскаржені до касаційного суду, жодним чином не є обмеженням доступу особи до правосуддя чи перепоною в отриманні судового захисту, оскільки встановлення законодавцем «розумних обмежень» в праві на звернення до касаційного суду не суперечить практиці Європейського суду з прав людини та викликане виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати формування єдиної правозастосовчої практики, а не можливість перегляду будь-яких судових рішень.
Право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Відтак, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, спрямовані на недопущення безладного перебігу судового процесу (рішення у справі «Пелевін проти України», заява № 24402/02, від 20 травня 2010 року).
Отже, у Верховного Суду є право використовувати процесуальний фільтр, закріплений у пункті 1 частини другої статті 394 ЦПК України, і це повністю узгоджується з положеннями статті 129 Конституції України, завданнями та принципами цивільного судочинства.
З урахуванням наведеного, оскільки касаційну скаргу подано на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.
У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження не підлягає окремому розгляду клопотання заявника про зупинення виконання рішення Подільського районного суду міста Полтави від 19 вересня 2025 року до закінчення його перегляду в касаційному порядку.
Зазначення у постанові Полтавського апеляційного суду від 27 квітня 
2026 року про можливість її оскарження в касаційному порядку не є підставою для перегляду справи судом касаційної інстанції, оскільки такий перегляд не відповідатиме положенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у частині права особи на розгляд справи судом, встановленим законом.
З наведених обставин не потребує окремого розгляду питання дотримання особою, яка подала касаційну скаргу, вимог статей 390 та 392 ЦПК України.
Одночасно суд роз`яснює вимоги пункту 3 частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір», відповідно до якого сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі відмови у відкритті провадження у справі в суді першої інстанції, апеляційного та касаційного провадження у справі.
Керуючись статтею 129 Конституції України, статтями 19, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Полтавського професійного ліцею на рішення Подільського районного суду міста Полтави від 19 вересня 2025 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 27 квітня 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Полтавського професійного ліцею, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Департамент освіти і науки Полтавської обласної державної адміністрації, про зобов`язання вчинити певні дії та стягнення компенсації.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу. 
Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді:	І. М. Фаловська С. О. Карпенко С. Ю. Мартєв