ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
вул. Володимира Винниченка 1, м. Дніпро, 49505
E-mail: inbox@dp.arbitr.gov.ua, тел. (056) 377-18-58, fax (056) 377-38-63

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.05.2026	м. Дніпро	Справа № 904/937/25 (904/7159/25)	
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Футбольний клуб "Шахтар" (Донецьк)" (08325, Київська область, Бориспільський район, село Щасливе, вул.Лесі Українки, буд.14, ідентифікаційний номер юридичної особи 00169816) 
до відповідача-1: Товариства з обмеженою відповідальністю "Спортивний клуб "Дніпро-1" (49005, м.Дніпро, вул.Жуковського, буд.20, офіс 136; ідентифікаційний номер юридичної особи 41204120)
відповідача-2: Товариства з обмеженою відповідальністю "Віжн ТБ" (04080, м.Київ, вул.Кирилівська, буд.23, ідентифікаційний номер юридичної особи 34696608)
відповідача-3: Товариства з обмеженою відповідальністю "Футбольний клуб "Динамо" Київ" (01001, м.Київ, вул.Грушевського, буд.3, ідентифікаційний номер юридичної особи 00305981) 
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача-1 - розпорядника майна Товариства з обмеженою відповідальністю "Спортивний клуб "Дніпро-1" - арбітражного керуючого Боярчукова С.Г. (свідоцтво №120 від 04.02.2013) (01019, м.Київ, вул.Шота Руставелі, буд.11, 3-й поверх, поштова адреса: 01019, м.Київ, а/с 62, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) 
про визнання договору недійсним 
в межах справи №904/937/25
за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Футбольний клуб "Шахтар" (Донецьк)" (08325, Київська область, Бориспільський район, село Щасливе, вул. Лесі Українки, буд.14, ідентифікаційний номер юридичної особи 00169816)
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Спортивний клуб "Дніпро-1" (49005, м.Дніпро, вул.Жуковського, буд.20, офіс 136; ідентифікаційний номер юридичної особи 41204120)
про визнання банкрутом
Суддя Суховаров А.В.
при секретарі судового засідання Рудь В.Г.

Представники:
від позивача: Шевченко В.В., посв. адв. №5487 від 05.12.2013 року
від відповідача-1: Лисич О.В., свідоцтво серія КС №11109/10 від 22.05.2023 року
від відповідача-2: Здоровець С.В., посв.адв.№000398 від 20.07.2018 року
від відповідача-3: не з`явився
від третьої особи: не з`явився

СУТЬ СПОРУ:
Товариство з обмеженою відповідальністю "Футбольний клуб "Шахтар" (Донецьк)" звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до відповідача-1 - Товариства з обмеженою відповідальністю "Спортивний клуб "Дніпро-1" (49005, м.Дніпро, вул.Жуковського, буд.20, офіс 136; ідентифікаційний номер юридичної особи 41204120), відповідача - 2 - Товариства з обмеженою відповідальністю "Віжн ТБ" (04080, м.Київ, вул.Кирилівська, буд.23, ідентифікаційний номер юридичної особи 34696608), відповідача-3 - Товариства з обмеженою відповідальністю "Футбольний клуб "Динамо" Київ» (01001, м.Київ, вул.Грушевського, буд.3, ідентифікаційний номер юридичної особи 00305981), за змістом якого просить суд визнати недійсним Договір №0307/2024-ВПВ про відступлення права вимоги від 03.07.2024, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Спортивний клуб "Дніпро-1", Товариством з обмеженою відповідальністю "Віжн ТБ" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Футбольний клуб "Динамо" Київ».
Ухвалою суду від 22.12.2025 вищевказану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі №904/937/25(904/7159/25); вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження; залучено розпорядника майна Товариства з обмеженою відповідальністю "Спортивний клуб "Дніпро-1" арбітражного керуючого Боярчукова С.Г. до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача; призначено підготовче засідання 20.01.2026р. о 12:15 год.
06.01.2026 до суду через систему "Електронний суд" надійшов відзив відповідача-2 на позовну заяву, за змістом якого ТОВ "Віжн ТБ" вказує, що позивач необґрунтовано стверджує про відсутність будь-якої економічної доцільності в укладенні оскаржуваного правочину, оскільки до укладення 03.07.2024 Договору про відступлення права вимоги, між ТОВ «Віжн ТБ» та ТОВ «СК «Дніпро-1» було укладено низку договорів про надання поворотної безвідсоткової фінансової допомоги з цільовим призначенням поповнення обігових коштів на загальну суму 127 900 000, 00 грн., станом на дату укладення оспорюваного Договору у боржника виникло майнове зобов`язання загальним розміром у 127 900 000, 00 грн., що підтверджується Актом звірки взаємних розрахунків. З метою врегулювання спірних правовідносин у досудовому порядку та погашення існуючої перед ТОВ "Віжн ТБ" заборгованості, 03.07.2024 між сторонами було укладено Договір про відступлення права вимоги, а згодом - угоди про зарахування зустрічних однорідних вимог, що дозволило боржнику погасити значну частину простроченої заборгованості перед ТОВ «Віжн ТБ». Таким чином, ТОВ "Віжн ТБ" вважає, що укладення оспорюваного Договору було зумовлено наявністю договірних відносин між боржником та ТОВ «Віжн ТБ» і спрямовувалось на виконання сторонами своїх майнових зобов`язань, не мало на меті та не призвело до погіршення майнового стану ТОВ «СК «Дніпро-1», порушення прав позивача, та відповідало вимогам черговості погашення вимог за грошовими зобов`язаннями згідно ст.534 ЦК України. ТОВ «Віжн ТБ» зазначає, що оспорюваний Договір не був укладений на шкоду кредиторам, одним з яких був і відповідач, і не призвів до порушення прав та законних інтересів ТОВ «ФК «Шахтар» (Донецьк)», оскільки право на передбачену п.2.3 Контракту про трансфер футболіста №719СТ від 22.06.2021 компенсацію не узалежнюється від безпосереднього зарахування коштів за наступний трансфер на розрахунковий рахунок боржника. Стверджуючи вищевказане, ТОВ «Віжн ТБ» посилається на постанову Центрального апеляційного господарського суду, з яким погодився Верховний суд у постанові від 29.05.2025 зазначивши, що вигодонабувачем за трансферним контрактом, укладеним 05.06.2024 з ТОВ «ФК «Динамо» Київ», є саме ТОВ «СК «Дніпро-1», що своєю чергою породжує визначений умовами трансферу від 22.06.2021 обов`язок зі сплати 20% отриманої від ТОВ «ФК «Динамо» Київ» суми компенсації на рахунок ТОВ «ФК «Шахтар» (Донецьк)», водночас уступка права вимоги виконання зобов`язань за трансфером від 05.06.2021 на користь третьої особи, не може позбавляти ТОВ «ФК «Шахтар» (Донецьк)» права на отримання компенсаційної суми за подальший трансфер його гравця, оскільки нівелює визначені трансфером від 05.06.2021 умови розрахунків. Щодо моменту укладення договору, ТОВ «Віжн ТБ» вказує, що оспорюваний Договір було укладено 03.07.2024, тобто більш ніж за пів року до моменту звернення позивача із заявою про відкриття провадження у справі про банкрутство ТОВ "СК "Дніпро-1" (04.03.2025) та постановлення Господарським судом Дніпропетровської області ухвали про прийняття заяви кредитора про відкриття провадження у справі про банкрутство (12.03.2025), більше ніж за рік до постановлення судом ухвали про відкриття провадження у справі про банкрутство (23.09.2025). Станом на час укладення Договору, заборгованість боржника перед ТОВ «Віжн ТБ» становила 127 900 000 грн., водночас, на момент укладення Договору у боржника не виникло зобов`язання зі сплати позивачу передбачених п.2.3 Контракту про трансфер футболіста №719СТ- 20% від компенсації, позаяк вигоду від укладення Трансферного контракту від 05.06.2024 ТОВ "СК "Дніпро-1" отримало лише внаслідок укладення останнім угод про зарахування зустрічних однорідних вимог з ТОВ «Віжн ТБ», що є формою розпорядження належною боржнику компенсацією згідно Трансферного контракту від 05.06.2024, укладеного з ТОВ "ФК "Динамо" Київ". Наведене, згідно тверджень ТОВ «Віжн ТБ», виключає порушення оспорюваним правочином прав позивача, оскільки підстава недійсності правочину (оспорюваності чи нікчемності) має існувати саме в момент вчинення правочину, що узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 24.04.2020 у справі №522/25151/14-ц. Отже, ТОВ «Віжн ТБ» вважає, що укладення оспорюваного Договору не порушило права позивача та не вплинуло на виникнення зобов`язання боржника зі сплати 20% компенсації від вартості подальшого трансферу футболіста, не призвело до неплатоспроможності ТОВ «СК «Дніпро-1». Щодо непов`язаності контрагентів, ТОВ «Віжн ТБ» вказує, що сторони оспорюваного Договору не пов`язані між собою відносинами контролю, корпоративної залежності чи афілійованості, не мають спільних учасників, кінцевих бенефіціарних власників, органів управління або інших ознак пов`язаності, а отже укладення Договору відбулося між незалежними суб`єктами господарювання, які діяли самостійно та у власних майнових інтересах, що свідчить про відсутність ознак фраудаторності. Щодо ціни оспорюваного Договору, ТОВ «Віжн ТБ» вказує, що ціна оспорюваного Договору хоча і є істотною умовою, утім не виступає цілком самостійним елементом, позаяк лише дублює визначений Трансфертним контрактом від 05 червня 2024 року розмір грошового зобов`язання ТОВ «ФК «Динамо» Київ». При цьому, ТОВ «Віжн ТБ» зазначає, що сумнівів у ринковості визначеної ціни трансферу футболіста згідно укладеного 05.06.2024 між боржником та ТОВ «ФК «Динамо» Київ» Трансферним контрактом не виникає сумнівів, адже вартість трансферу є суттєво більшою (2 400 000 доларів США), ніж вартість в аналогічному договорі, укладеному 22.06.2021 між позивачем та боржником (1 000 000 євро). Щодо посилань на п.2 ч.1, ч.2 ст.42 КУзПБ як на підставу недійсності правочину, ТОВ «Віжн ТБ» вказує, що відповідно до п.2 ч.1 ст.42 КУзПБ господарський суд у межах провадження у справі про банкрутство може визнати недійсним правочин, зокрема, у випадку, коли боржник до відкриття провадження у справі про банкрутство взяв на себе зобов`язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим. ТОВ «Віжн ТБ» вважає, що боржник залишив за собою статус кредитора та не приймав на себе жодних майнових зобов`язань, а укладення договору не призвело до неплатоспроможності боржника, позаяк, як вже вказувалося раніше, останній таким чином погасив наявну перед ТОВ «Віжн ТБ» заборгованість. Крім того, ТОВ «Віжн ТБ» вказує, що за умовами договорів про надання поворотної безвідсоткової фінансової допомоги, у разі порушення строку повернення фінансової допомоги, ТОВ «СК «Дніпро-1» було зобов`язане сплатити на користь ТОВ "Віжн ТБ" пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у відповідний період, а також 3% річних та інфляційні втрати, що прямо передбачено законом, отже, невиконання або неналежне виконання своїх зобов`язань перед ТОВ "Віжн ТБ" призвело б до суттєвого збільшення розміру заборгованості та істотно погіршило б рівень платоспроможності ТОВ «СК «Дніпро-1». Таким чином, ТОВ "Віжн ТБ" зазначає, що викладене спростовує доводи позивача про безоплатне відчуження боржником свого майнового права, оскільки за умовами оспорюваного Договору ТОВ «СК «Дніпро-1» зберегло статус кредитора та не здійснювало безповоротного відчуження майнових активів, тому за умовами оспорюваного Договору, і за наслідком укладення угод про зарахування зустрічних однорідних вимог, ТОВ «СК «Дніпро-1» було вигодонабувачем та реалізувало набуті за Трансфертним контрактом від 05.06.2024 майнові права. Щодо презумпції правомірності та дійсності правочину, ТОВ "Віжн ТБ" вказує, що звертаючись до суду з даним позовом ТОВ «ФК «Шахтар» (Донецьк)» не врахувало легітимний інтерес боржника в укладенні оспорюваного Договору, який виступає інструментом погашення заборгованості ТОВ «СК «Дніпро-1», яка на момент укладення Договору, становила 127 900 000, 00 грн. таким чином, не спростував презумпцію дійсності та правомірності правочину, зміст якого не суперечить актам цивільного законодавства та не містить ознак недійсності, передбачених ст.42 Кодексу України з процедур банкрутства.
07.01.2026 до суду через систему "Електронний суд" надійшов відзив відповідача-3 на позовну заяву, відповідно до якого ТОВ «ФК «Динамо» Київ» заперечує проти позову, вказує, що після заміни кредитора ТОВ «ФК «Динамо» Київ» у повному обсязі та у передбачені строки виконало своє грошове зобов`язання перед новим кредитором - ТОВ «Віжн ТБ». Також, ТОВ «ФК «Динамо» Київ» вказує, що факт повного виконання зобов`язання не заперечується самим позивачем та підтверджується матеріалами справи, при цьому жодних майнових вимог до ТОВ «ФК «Динамо» Київ» позивач не заявляє. Щодо відсутності правових підстав для покладення будь-якої відповідальності на ТОВ «ФК «Динамо» Київ», відповідач-3 вказує, що позовні вимоги ґрунтуються на положеннях статті 42 Кодексу України з процедур банкрутства та твердженнях про фраудаторний характер правочину з відступлення права вимоги, при цьому наведені норми регулюють виключно правовідносини, пов`язані з майновими діями саме боржника у справі про банкрутство, проте ТОВ «ФК «Динамо» Київ» не є боржником у цій справі, не здійснювало відчуження активів боржника, не набувало жодного майна боржника та не впливало на формування ліквідаційної маси. Разом з тим, у спірних правовідносинах ТОВ «ФК «Динамо» Київ» виступало виключно як боржник за грошовим зобов`язанням, яке було належним чином виконане. Отже, ТОВ «ФК «Динамо» Київ» вважає, що сам предмет регулювання статті 42 КУзПБ не охоплює поведінку ТОВ «ФК «Динамо» Київ» що виключає можливість застосування до нього наслідків, передбачених цією нормою. Щодо відсутності будь-яких договірних або законних зобов`язань ТОВ «ФК «Динамо» Київ» перед позивачем, відповідач-3 вказує, що позивач обґрунтовує свої вимоги посиланням на контракт про трансфер футболіста від 22.06.2021, укладений між ТОВ «СК «Дніпро-1» та ТОВ «ФК «Шахтар» (Донецьк)», проте ТОВ «ФК «Динамо» Київ» не є стороною цього договору, не набувало за ним прав та не брало на себе жодних обов`язків. Таким чином, відповідач-3 вказує, що навіть за умови існування у позивача дійсного грошового права вимоги до ТОВ «СК «Дніпро-1», таке право не трансформується у будь-який обов`язок ТОВ «ФК «Динамо» Київ», що свідчить про відсутність підстав стверджувати про порушення прав позивача саме відповідачем-3. Щодо законності договору відступлення права вимоги та добросовісність ТОВ «ТОВ «ФК «Динамо» Київ», відповідач-3 зазначає, що твердження позивача про фраудаторний характер дій ТОВ «ФК «Динамо» Київ» є безпідставними, оскільки укладення договору відступлення права вимоги не було необхідною умовою заміни кредитора, не призвело до погіршення правового становища позивача та не вплинуло на виникнення чи обсяг зобов`язань боржника перед позивачем. Також, відповідач-3 вказує, що оскарження самого факту укладення договору відступлення без доведення того, що саме цей договір спричинив порушення прав кредиторів, суперечить усталеній практиці Верховного Суду щодо застосування принципів добросовісності, справедливості та стабільності цивільного обороту. Щодо належного виконання зобов`язання та неприпустимість повторного стягнення, відповідач-3, вказує, що ТОВ «ФК «Динамо» Київ» виконало грошове зобов`язання у повному обсязі після заміни кредитора, а наявність спору між первісним та новим кредитором щодо розрахунків, не може впливати на правове становище добросовісного боржника. Щодо ознак фраудаторності у діях ТОВ «ФК «Динамо» Київ», відповідач-3 вказує, що позивач не довів факт наявності пов`язаності ТОВ «ФК «Динамо» Київ» з іншими відповідачами, спільного умислу, та отримання будь-якої неправомірної вигоди, а ТОВ «ФК «Динамо» Київ» діяло в межах звичайної господарської діяльності та не мало і не могло мати контролю над подальшим розподілом коштів між іншими суб`єктами. Також, відповідач-3 вказує, що подальші фінансові труднощі боржника, не можуть ретроспективно змінювати правову оцінку дій третьої особи, яка діяла законно та добросовісно. Щодо предмету та меж застосування статті 42 КУзПБ, відповідач-3 вказує, що ТОВ «ФК «Динамо» Київ» не є боржником у справі про банкрутство ТОВ «СК «Дніпро-1», не здійснювало відчуження його активів та не могло вплинути на формування ліквідаційної маси, а отже не підпадає під предмет регулювання статті 42 КУзПБ. Щодо фраудаторних правочинів та необхідності доведення недобросовісності, відповідач-3 вказує, що позивач не навів жодного доказу, який би свідчив про наявність у ТОВ «ФК «Динамо» Київ» умислу завдати шкоди кредиторам ТОВ «СК «Дніпро-1», не довів пов`язаності між відповідачем-3 та іншими учасниками правочину, а також не встановив факту отримання ТОВ «ФК «Динамо» Київ» будь-якої неправомірної майнової вигоди. Отже, відповідач-3 вважає, що твердження про фраудаторність правочину у частині дій ТОВ «ФК «Динамо» Київ» є такими, що ґрунтуються виключно на припущеннях. Щодо презумпції правомірності правочину, відповідач-3 зазначає, що позивач не довів наявності підстав недійсності договору відступлення права вимоги, які існували б на момент його укладення, що є обов`язковою умовою визнання правочину недійсним. Щодо захисту добросовісного боржника та неприпустимості подвійного стягнення, відповідач-3 вказує, що у тому випадку, якщо б ТОВ «СК «Дніпро-1» не відступив своє право вимоги, то ТОВ «ФК «Динамо» Київ» сплатило би трансферну компенсацію на користь ТОВ «СК «Дніпро-1», який, в свою чергу перерахував би кошти на користь ТОВ «Віжн ТБ», а на момент сплати сум трансферної компенсації ТОВ «СК «Дніпро-1» не перебував в процедурі банкрутства, отже не мав обмежень щодо здійснення платежів. За викладених обставин, відповідач-3 вважає, що укладення оспорюваного договору не порушило права позивача, що свідчить про наявність підстав для відмови від позову. 
16.01.2026 до суду через систему "Електронний суд" надійшла відповідь позивача на відзив, за змістом якої ТОВ «ФК «Шахтар» (Донецьк)» наполягає на задоволенні позовних вимог. Позивача вказує, що факт існування у боржника заборгованості перед ТОВ "Віжн ТБ" за договорами поворотної фінансової допомоги не має вирішального значення для оцінки правомірності оспорюваного договору та його наслідків для інших кредиторів боржника. Поряд з цим, позивач вказує, що вирішальне значення має не формальна наявність зустрічних вимог, а економічний та правовий ефект відступлення права вимоги на трансферну компенсацію за оспорюваним договором. Так, з матеріалів справи та з доводів ТОВ "Віжн ТБ" вбачається, що відступлення права грошової вимоги на суму 2,4 млн дол. США передбачало виключно зарахування зустрічних однорідних вимог, внаслідок чого боржник не отримав компенсації у ліквідній (грошовій) формі, яка могла бути використана для виконання грошових зобов`язань перед іншими кредиторами, зокрема перед ТОВ «ФК «Шахтар» (Донецьк)». За викладених обставин, позивач вказує, що внаслідок укладення оскаржуваного договору, який передбачав взаємозалік однорідних зустрічних вимог між боржником та ТОВ "Віжн ТБ", а відтак майно (право на трансферну компенсацію) вибуло з володінні ТОВ «СК «Дніпро-1» без компенсації в ліквідній формі. Таким чином, боржник відчужив належне йому майно (право вимоги) за наявності незадоволених вимог ТОВ «ФК «Шахтар (Донецьк)», що свідчить про зловживання ТОВ «СК «Дніпро-1» правом власності, оскільки такі дії боржника були направлені на унеможливлення задоволення вимог позивача, що призвело до відкриття справи про банкрутство ТОВ «СК «Дніпро-1» за заявою саме ТОВ «ФК «Шахтар» (Донецьк)». Позивач стверджує про подібність правових висновків Верховного Суду, наведених у постановах від 15.10.2025 у справі №926/1448-б/24(926/2648/24), від 22.10.2025 у справі №926/1448б/24(926/2649/24), від 04.11.2025 у справі №926/1448-б/24(926/2710/24). Отже, позивач вважає, що зарахування зустрічних однорідних вимог саме по собі не може розглядатися як належна компенсація, якщо в результаті такого правочину з майнової сфери боржника вибуває найбільш ліквідний актив, а інші кредитори фактично позбавляються реального джерела задоволення своїх вимог. Щодо доводів ТОВ "Віжн ТБ" про те, що на момент укладення оспорюваного договору у боржника ще не виник обов`язок перед ТОВ «ФК «Шахтар» (Донецьк)», позивач вважає, що такі твердження відповідача-1 помилкові. Так, позивач вказує, що відповідно до пункту 2.3 Контракту про трансфер футболіста № 719СТ від 22.06.2021 право ТОВ «ФК «Шахтар» (Донецьк)» на отримання 20% від трансферної компенсації є похідним від факту виникнення у боржника права на таку компенсацію, а не від моменту фактичного зарахування коштів на банківський рахунок боржника. Позивач вказує, що з моменту укладення Трансферного контракту між ТОВ «СК «Дніпро-1» та ТОВ «ФК «Динамо» Київ» від 05.06.2024 у боржника виникло майнове право вимоги на трансферну компенсацію у розмірі 2,4 млн дол. США, що, у свою чергу, зумовило кореспондуюче право ТОВ «ФК «Шахтар» (Донецьк)» на 20% від такої компенсації. Таким чином, позивач вважає, що саме існування цього права вимоги за трансферною компенсацією є визначальною умовою для виникнення обов`язку боржника перед позивачем. За викладених обставин, позивач стверджує, що умови Трансферного контракту з ТОВ «ФК «Шахтар» (Донецьк)» фактично встановлюють переважний (пріоритетний) характер права позивача на отримання відповідної частки трансферної компенсації порівняно з іншими кредиторами боржника, оскільки реалізація такого права безпосередньо пов`язана з надходженням трансферних платежів. За змістом доводів позивача, сукупність наведених обставин свідчить, що укладення оспорюваного договору було спрямоване не на досягнення розумної господарської мети, а на ухилення від виконання грошового зобов`язання перед ТОВ «ФК «Шахтар» (Донецьк)» шляхом відступлення права вимоги на трансферну компенсацію кредитору, перед яким у боржника вже існувала заборгованість, з подальшим зарахуванням зустрічних однорідних вимог. Такий механізм дій боржника, на думку позивача, призвів до того, що ліквідне майно (право вимоги до ФК "Динамо") вибуло з власності боржника, а ТОВ «ФК «Шахтар» (Донецьк)» був позбавлений реальної можливості отримати належні йому 20% трансферної компенсації. Водночас одному кредитору (ТОВ "Віжн ТБ") було створено фактичну перевагу у задоволенні вимог на шкоду іншому кредитору (ТОВ «ФК «Шахтар» (Донецьк)»), що, в подальшому, призвело до відкриття провадження у справі про банкрутство за заявою позивача. Враховуючи викладене, у контексті статті 42 Кодексу України з процедур банкрутства такі дії мають ознаки фраудаторного правочину, вчиненого на шкоду кредиторам, незалежно від формальної оплатності договору та наявності зарахувань між його сторонами.
У зв`язку зі стабілізаційними відключеннями електроенергії в Господарському суді Дніпропетровської області, про що 05.02.2026 складений акт №11/26 за підписом начальника господарського відділу, начальника відділу ІТЗ та головного спеціаліста, судове засідання, призначене на 05.02.2026р. о 10:15 год., не відбулось.
Ухвалою суду від 05.02.2026 призначено підготовче засідання на 18.02.2026.
З огляду на те, що під час проведення судового засідання 18.02.2026 у режимі відеоконференції у представника позивача виникли технічні проблеми зі зв`язком, що унеможливило проведення судового засідання, підготовче засідання відкладено на 09.03.2026р. о 12:30 год.
06.03.2026 до суду через систему "Електронний суд" надійшла заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Віжн ТБ" про відсторонення про відсторонення Боярчукова Сергія Григоровича від виконання обов`язків арбітражного керуючого у справі №904/937/25 про банкрутство ТОВ "СК Дніпро-1".
Ухвалою суду від 09.03.2026 відмовлено у задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Віжн ТБ" про відсторонення про відсторонення Боярчукова Сергія Григоровича від виконання обов`язків арбітражного керуючого у справі №904/937/25 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Спортивний клуб "Дніпро-1"; підготовче засідання відкладено на 25.03.2026.
20.03.2026 до Господарського суду Дніпропетровської області через систему "Електронний суд" надійшла заява ТОВ "Спортивний клуб "Дніпро-1" про участь в судовому засіданні, призначеному на 25.03.2026 о 12:00год., в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів, яку задоволено ухвалою суду від 23.03.2026.
20.03.2026 до Господарського суду Дніпропетровської області через систему "Електронний суд" надійшла заява ТОВ «ФК «Шахтар» (Донецьк)» про участь в судовому засіданні, призначеному на 25.03.2026 о 12:00год., в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів, яку задоволено ухвалою суду від 23.03.2026.
Ухвалою суду від 25.03.2026 закрито підготовче провадження у справі №904/937/25(904/7159/25); справу призначено до розгляду по суті в засіданні на 21.04.2026 о 10:00год.
10.04.2026 до Господарського суду Дніпропетровської області через систему "Електронний суд" надійшли додаткові письмові пояснення ТОВ "Віжн ТБ", за змістом яких відповідач-1 стверджує про істотну відмінність обставин справи, встановлених судами у справах №926/1448-б/24(926/2648/24), №926/1448-б/24(926/2649/24), № 926/1448-б/24(926/2710/24), на які посилається позивач, від обставин даної справи. Так, відповідач-2 вказує, що на відміну від обставин справи, викладених у наведених постановах, у даній справі на момент укладення оспорюваного правочину обов`язок ТОВ «СК "Дніпро-1"» зі сплати грошових коштів позивачу не настав, а відтак і заборгованість, була відсутньою. Також, відповідач-1 вказує, що у даній справі заборгованість не має характеру остаточно визначеної, на момент укладення спірного правочину і станом на момент розгляду справи були відсутні рішення суду про стягнення коштів, і, відповідно, виконавче провадження з їх примусового стягнення. До того ж, за обставинами даної справи на момент укладення спірного правочину зобов`язання ТОВ «СК Дніпро-1» зі сплати коштів позивачу та заборгованість перед позивачем були відсутні, отже спірний правочин не порушував прав ТОВ «ФК Шахтар (Донецьк)». Крім того, відповідач-1 зазначає, що у даній справі станом на час укладення оскаржуваного правочину не встановлено відсутність у боржника активів для відновлення платоспроможності та погашення грошових вимог конкурсних та поточних кредиторів. За викладених обставин, відповідач-1 заперечує факт подібності обставин справи, встановлених судами у справах №926/1448-б/24(926/2648/24), №926/1448-б/24(926/2649/24), № 926/1448-б/24(926/2710/24), з обставинами даної справи. 
17.04.2026 до Господарського суду Дніпропетровської області через систему "Електронний суд" надійшли письмові пояснення Товариства з обмеженою відповідальністю "Футбольний клуб "Шахтар" (Донецьк)", за змістом яких позивач заперечує проти тверджень ТОВ "Віжн ТБ" стосовно відсутності подібності у правовідносинах, які досліджуються у даній справі, із правовідносинами, які досліджувались у справах №926/1448б/24(926/2648/24), №926/1448-б/24(926/2649/24), №926/1448-б/24(926/2710/24). Так, позивач вказує, що безспірність грошових вимог підтверджується не виключно судовим рішенням, а також - первинними документами (угодами, накладними, рахунками, актами виконаних робіт тощо), які свідчать про цивільно-правові відносини сторін та підтверджують заборгованість боржника перед кредитором, що і було встановлено в ухвалі від 23.09.2025 у справі № №904/937/25 про відкриття провадження у справі про банкрутство. Також, щодо відсутності у ТОВ «СК «Дніпро-1» заборгованості перед позивачем станом на час укладення оскаржуваного правочину, позивач зазначає, що в ухвалі Господарського суду Дніпропетровської області від 23.09.2025, суд, відкриваючи провадження у справі про банкрутство СК "Дніпро-1", дійшов висновку, що виникнення заборгованості за п.2.3 Контракту про трансфер футболіста №719СТ від 22.06.2021 пов`язане з укладенням 05.06.2024 між ТОВ «СК «Дніпро-1» і ТОВ «ФК «Динамо» Київ» трансферного контракту, відповідно до якого 20% від трансферної компенсації мав отримати позивач, у зв`язку з чим виникла заборгованість боржника перед ТОВ «ФК «Шахтар» (Донецьк)», на підставі якої й відкрито провадження у справі про банкрутство. Таким чином, позивач вказує, що укладення 05.06.2024 трансферного контракту між ТОВ «СК «Дніпро-1» та ТОВ «ФК «Динамо» Київ» є підставою виникнення права вимоги ТОВ «ФК «Шахтар» до боржника за п.2.3 Контракту про трансфер футболіста №719СТ від 22.06.2021, в той час як оспорюваний договір укладено 03.07.2024 - фактично через місяць з моменту виникнення заборгованості боржника перед позивачем, що свідчить про його очевидно фраудаторний характер. До того ж, щодо тверджень відповідача-2 про встановлення відсутності активів боржника у вищенаведених справах, позивач вказує, що встановлення відсутності активів боржника для відновлення платоспроможності та погашення грошових вимог конкурсних та поточних кредиторів не може ставитись у пряму залежність щодо визнання вчиненого боржником правочину у підозрілий період (протягом 3 років до відкриття провадження у справі про банкрутство) фраудаторним. За викладених обставин, позивач вказує, що очевидною є фраудаторність оспорюваного договору відступлення права вимоги, оскільки ТОВ «СК «Дніпро-1» здійснив відчуження свого ліквідного активу (права на отримання 2,4 млн дол. США) саме в період наявності непогашеного зобов`язання перед ТОВ «ФК «Шахтар» (Донецьк)», при цьому не отримавши реальної грошової компенсації через проведення подальших розрахунків шляхом взаємозаліку. Такі дії боржника, згідно тверджень позивача, мають ознаки зловживання суб`єктивним правом («вживання права на зло») та були умисно спрямовані на виведення активів з метою ухилення від розрахунку з ініціюючим кредитором, що порушує принцип добросовісності та безпосередньо призвело до неплатоспроможності боржника і відкриття провадження у справі про банкрутство.
В судовому засіданні 21.04.2026 господарський суд розпочав розгляд справи по суті, в порядку ст.208 України заслухав вступне слово позивача, відповідача-1, -2, перейшов на стадію дослідження доказів. 
Після дослідження доказів, а саме - акту звірки взаємних розрахунків за період з 03.07.2024 по 20.03.2025 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Спортивний клуб "Дніпро-1" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Віжн ТБ" (а.с.86) відбувся збій відеоконференцзв`язку, що унеможливило проведення судового засідання.
Ухвалою суду від 21.04.2026 призначено справу до судового розгляду по суті на 06.05.2026 о 11:00 год.
В порядку статті 240 Господарського процесуального кодексу України 06.05.5026 судом прийнято рішення у справі.
Розглянувши матеріали справи, оцінивши надані докази в їх сукупності, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:
22.06.2021 між Приватним акціонерним товариством «Футбольний клуб «Шахтар» (Донецьк)» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Спортивний клуб «Дніпро-1» укладено Контракт про трансфер футболіста №719СТ.
Предметом цього Контракту є передача (трансфер) права на реєстрацію Футболіста в змаганнях, що проводяться під егідою УАФ і УЄФА, з ФК "Шахтар" в СК "Дніпро-1" на постійній основі (п.1.1 Контракту про трансфер футболіста №719СТ).
Загальна вартість контракту про трансфер футболіста складає гривневий еквівалент сум у розмірі: вартість без ПДВ: €833 333,33 (вісімсот тридцять три тисячі триста тридцять три Євро 33 євроцента, ПДВ 20% €166 666,67(сто шістдесят шість тисяч шістсот шістдесят шість Євро 67 євроцентів), разом з ПДВ: €1'000'000,00 (один мільйон Євро), яка розподіляється наступним чином:
за передачу прав згідно п. 1.1 цього Контракту, СК «Дніпро-1» повинен виплатити ФК «Шахтар» гривневий еквівалент трансферної суми в розмірі:
Вартість без ПДВ: €793 650,79 (сімсот дев`яносто три тисячі шістсот п`ятдесят Євро 79 євроцента), (далі - «Трансферна компенсація»),
ПДВ 20% €158 730,16 (сто п`ятдесят вісім тисяч сімсот тридцять Євро 16 євроцентів),
Разом з ПДВ: €952 380,95 (дев`ятсот п`ятдесят дві тисячі триста вісімдесят Євро 95 євроцентів),
Сума платежів солідарності, в гривневому еквіваленті, складає:
Вартість без ПДВ: €39 682,54 (тридцять дев`ять тисяч шістсот вісімдесят дві Євро 54 євроцента),
ПДВ 20% €7 936,51 (сім тисяч дев`ятсот тридцять шість Євро 51 євроцентів),
Разом з ПДВ: €47 619,05 (сорок сім тисяч шістсот дев`ятнадцять Євро 05 євроцентів), (далі - «Платіж солідарності»), та розподіляється СК «Дніпро-1» між клубами, які мають право на отримання платежів за механізмом солідарності у відповідності до Регламенту УАФ зі статусу і трансферу футболістів (включаючи ФК «Шахтар»).
Всі суми які підлягають сплаті на користь ФК «Шахтар» повинні бути сплачені у строк до 20 липня 2021 р (п.2.1 Контракту про трансфер футболіста №719СТ ).
Сторони домовилися, що окрім Трансферної суми, визначеної вище у ст. 2.1, ФК "Шахтар" отримає 20% (двадцять відсотків) від будь-якої компенсації, яка буде одержана СК "Дніпро-1" від постійного або тимчасового переходу Футболіста в будь-який клуб ("Наступний трансфер"), в результаті якого СК "Дніпро-1" буде мати право на отримання будь-якої компенсації (в грошовій або натуральній формі) по взаємно узгодженому постійному або тимчасовому трансферу, і будь-якому подальшому трансферу (третій і подальші трансфери), або іншим способом, включаючи, але не обмежуючись, будь-якою сумою, що підлягатиме сплаті відповідно до застосовуваних Регламентів УАФ і ФІФА. До даної статті Контракту застосовуються наступні положення:
(і) Для того, щоб ФК «Шахтар» мав можливість розрахувати суми за цією статтею, СК «Дніпро-1» повинен в письмовій формі повідомити ФК «Шахтар» про факт отримання будь-якої суми/компенсації у зв`язку зі Наступним Трансфером і подальшими трансферами (включаючи характер компенсації і її розмір) протягом 3 (трьох) робочих днів з моменту отримання відповідної компенсації; а також, на вимогу ФК «Шахтар», СК «Дніпро-1» повинен надати ФК «Шахтар» копію будь-якої угоди про тимчасовий або постійний трансфер, чи іншої відповідної угоди;
(іі) Сторони домовилися, що у випадку коли СК «Дніпро-1» матиме право на отримання компенсації більше, ніж з одного Наступного Трансферу, суми компенсацій будуть підсумовані;
(ііі) За наявності негрошового (натурального) елементу в Наступному Трансфері (подальших трансферах) або спору щодо вартості прав на Футболіста, Сторони погоджуються провести переговори для узгодження відповідної грошової вартості Наступного Трансферу (подальших трансферів), щоб встановити, чи підлягає сплаті будь-яка сума (суми) на користь ФК «Шахтар», відповідно до цієї статті. У випадку недосягнення згоди щодо грошової вартості, відповідний спір передається на розгляд Палати з вирішення спорів УАФ (п.2.3 Контракту про трансфер футболіста №719СТ ).
Даний Контракт набуває чинності з моменту його підписання Сторонами і діє до повного виконання Сторонами прийнятих на себе зобов`язань (п.4.1 Контракту про трансфер футболіста №719СТ).
05.06.2024 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Спортивний клуб "Дніпро-1" (далі - Клуб) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ФК «Динамо» Київ» (далі - «Динамо») укладено Трансферний контракт (далі - Трансферний контракт від 05.06.2024) за згодою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в подальшому - «Футболіст», про трансфер Футболіста із Клубу в Динамо.
Клуб гарантує, що він являється єдиним та виключним власником 100% трансферних (спортивних, федеративних) та економічних прав (в подальшому сумісно іменовані «Права») відносно Футболіста. Даним Клуб, при згоді Футболіста, здійснює трансфер Футболіста в Динамо на постійній основі (безстроково) з 20 червня 2024 року (в подальшому також - «Трансфер») для його виступу за Динамо та передає Динамо Права на Футболіста (п.1.1 Трансферного контракту від 05.06.2024).
Вартість переданого права становить 96 705 120,00 гривень (дев`яносто шість мільйонів сімсот п`ять тисяч сто двадцять грн. 00 коп.), включаючи ПДВ 16 117 520,00 гривень (шістнадцять мільйонів сто сімнадцяті, тисяч п`ятсот двадцять гри. 00 коп.), що є еквівалентом $2 400 000 (два мільйони чотириста тисяч доларів США 00 центів) за курсом гривні до долару США встановленим Національним Банком України на день підписання даного Контракту (п.2.1 Трансферного контракту від 05.06.2024).
Сторони домовились, що сума фіксованої трансферної компенсації, яка повинна бути сплачена ФК "Динамо" на користь СК "Дніпро-1" за трансфер Футболіста складає $2 000 000 (два мільйони доларів США), ПДВ 20% - $ 400 000,00 (чотириста тисяч доларів США) та підлягає сплаті на користь СК "Дніпро-1" у гривневому еквіваленті за курсом НБУ на день здійснення оплати (п.2.2 Трансферного контракту від 05.06.2024). 
Відповідно до п.п.3.3.2. Трансферного контракту від 05.06.2024 ФК "Динамо" зобов`язується сплатити на користь СК "Дніпро-1" фіксовану трансферну компенсацію в наступному порядку: 
а) 1 200 000,00 (один мільйон двісті тисяч) дол. США, в т.ч. ПДВ - до 31.07.2024 р.; 
б) 300 000,00 (триста тисяч) дол. США, в т.ч. ПДВ - до 30.09.2024 р.; 
в) 300 000,00 (триста тисяч) дол. США, в т.ч. ПДВ - до 30.11.2024 р.; 
г) 300 000,00 (триста тисяч) дол. США, в т.ч. ПДВ - до 31.12.2024 р.; 
д) 300 000,00 (триста тисяч) дол. США, в т.ч. ПДВ - до 31.01.2025 р.
03.07.2024 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Спортивний клуб «Дніпро-1» (Первісний кредитор), Товариством з обмеженою відповідальністю "Віжн ТБ" (Новий кредитор) (далі - відповідач-3) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Футбольний клуб «Динамо» (боржник) укладено Договір №0307/2024 ВПВ про відступлення права вимоги (далі - Договір про відступлення права вимоги).
Первісний кредитор уступає, а новий кредитор приймає на себе право вимоги, що належить Первісному кредиторові, і стає кредитором за вимогами до боржника (ФК "Динамо") по виконанню грошових зобов`язань за Трансферним контрактом від 05.06.2024, укладеним між Первісним кредитором та Боржником (ФК "Динамо"), по оплаті заборгованості на загальну суму 96 705 120,00 (дев`яносто шість мільйонів сімсот п`ять тисяч сто двадцять) гривень, що є еквівалентом $2 400 000,00 (два мільйони чотириста тисяч доларів США 00 центів) доларів США за курсом гривні до долару США встановленим Національним банком України на день підписання Трансферного контракту від 05.06.2024, надалі іменований "Основний договір" (п 1.1. Договору про відступлення права вимоги).
Моментом переходу права вимоги первісного кредитора за цим Договором до нового кредитора визнається дата підписання цього Договору, відповідно до п. 5.1. цього Договору, та підтверджується Актом, що підписується між сторонами цього Договору. До нового кредитора переходять усі права, які забезпечують виконання обов`язків боржника (п. 1.7. Договору про відступлення права вимоги).
Згідно з відступленням права вимоги за цим Договором Новий кредитор зобов`язується сплатити Первісному кредитору суму коштів в розмірі 96 705 120,00 (дев`яносто шість мільйонів сімсот п`ять тисяч сто двадцять) гривень, що є еквівалентом $2 400 000,00 (два мільйони чотириста тисяч доларів США 00 центів) доларів США за курсом гривні до долару США встановленим Національним банком України на день підписання Основного договору в наступному порядку: 
а) сума в гривнях, що є еквівалентом 1 200 000,00 (один мільйон двісті тисяч доларів США 00 центів) доларів США - 31.07.2024 р.; 
б) сума в гривнях, що є еквівалентом 300 000,00 (триста тисяч доларів США 00 центів) доларів США - 30.09.2024 р.; 
в) сума в гривнях, що є еквівалентом 300 000,00 (триста тисяч доларів США 00 центів) доларів США - 30.11.2024 р.; 
г) сума в гривнях, що є еквівалентом 300 000,00 (триста тисяч доларів США 00 центів) доларів США - 30.12.2024 р.; 
д) сума в гривнях, що є еквівалентом 300 000,00 (триста тисяч доларів США 00 центів) доларів США - 30.01.2025 р (п. 2.1. Договору про відступлення права вимоги).
03.07.2024 між сторонами підписано Акт до Договору №0307/2024-ВПВ про відступлення права вимоги від 03.07.2024, відповідно до якого здійснено перехід права вимоги за Трансферним контрактом від 05.06.2024 від ТОВ «Спортивний клуб «Дніпро-1» до ТОВ "Віжн ТБ".
ФК "Динамо" сплатило на користь ТОВ "Віжн ТБ" трансферну компенсацію - 2 400 000,00 дол. США, що становить суму 99 212 655,55 грн. 
Отже, за умовами Договору про відступлення права вимоги ТОВ «СК «Дніпро-1» відступило на користь ТОВ "Віжн ТБ" право вимоги на трансферну компенсацію до ТОВ «ФК «Динамо» у розмірі 96 705 120,00 грн. (2 400 000,00 дол. США) за ціною, що аналогічна номінальній вартості переданого ТОВ «Віжн ТБ» права вимоги на трансферну компенсацію, тобто за 96 705 120,00 грн. (2 400 000,00 дол. США).
Позивач стверджує про фраудаторність Договору про відступлення права вимоги, оскільки він вчинений на шкоду кредиторів боржника, зокрема, на шкоду ТОВ «ФК «Шахтар» (Донецьк)», зважаючи на таке:
- на момент укладення оспорюваного договору, за яким відступлено право вимоги на трансферну компенсацію, у ТОВ «СК «Дніпро-1» вже існував кореспондуючий грошовий обов`язок сплатити 20% від суми трансферної компенсації на користь ТОВ «ФК «Шахтар» (Донецьк)», на підставі якого в подальшому відкрито провадження у даній справі про банкрутство;
- Договір про відступлення права вимоги укладено 03.07.2024, тобто менш ніж через місяць після укладення Трансферного контракту з ТОВ «ФК «Динамо» Київ» (05.06.2024), але до настання строку першого платежу, передбаченого цим контрактом (31.07.2024). Таким чином, ТОВ «СК «Дніпро-1» уклав оскаржуваний правочин у період, коли у ТОВ «ФК «Шахтар» (Донецьк)» вже виникло право вимагати 20% від суми трансферної компенсації, але до моменту фактичного отримання СК "Дніпро-1" відповідної компенсації, частина якої мала бути перерахована кредитору. Отже, оскаржуваний договір укладено з метою унеможливлення виконання грошового обов`язку перед ТОВ «ФК «Шахтар» (Донецьк)» шляхом виведення грошових коштів на третю особу до моменту, коли з боржника можна було б здійснити їх стягнення;
- відступлення права вимоги на трансферну компенсацію за ціною аналогічній її розміру, не спрямоване на досягнення ділової або підприємницької мети (отримання економічної вигоди), а свідчить, що даний договір укладено з метою уникнення виконання грошового зобов`язання перед кредитором, який має право на 20% від суми трансферних платежів. Фактичне отримання трансферної компенсації третьою особою (ТОВ "Віжн ТБ") є штучним способом ухилення від виконання договірного обов`язку перед кредитором, що порушує принципи добросовісності, розумності та справедливості у договірних зобов`язаннях;
- станом на дату звернення з даним позовом до суду, ТОВ «Віжн ТБ» не здійснено оплати за Договором про відступлення права на користь ТОВ «СК «Дніпро-1», що свідчить про наявність сумнівів у реальності такого договору та його неправомірній меті виведення права вимоги на третю особу з метою заподіяння шкоди кредиторам боржника, зокрема, ТОВ «ФК «Шахтар» (Донецьк)».
За викладених обставин, ТОВ «ФК «Шахтар» (Донецьк)» звернулось до суду з позовом про визнання недійсним Договору №0307/2024-ВПВ про відступлення права вимоги від 03.07.2024, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Спортивний клуб "Дніпро-1", Товариством з обмеженою відповідальністю "Віжн ТБ" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Футбольний клуб "Динамо" Київ".
За результатом дослідження матеріалів справи, господарський суд зазначає наступне. 
За змістом статті 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.
Частиною 1 статті 215 Цивільного кодексу України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, встановлених частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч. 1 ст.203 Цивільного кодексу України).
Згідно з частиною 3 статті 203 Цивільного кодексу України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.
Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є: справедливість, добросовісність та розумність.
Згідно із частинами 2 та 3 статті 13 Цивільного кодексу України, при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоду довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Відповідно до частини 4 статті 9 Закону України "Про виконавче провадження", укладення протягом строку, зазначеного в частині третій цієї статті, правочину щодо майна боржника, який призвів до неможливості задовольнити вимоги стягувача за рахунок такого майна, є підставою для визнання такого правочину недійсним.
Відповідно до частини 4 статті 236 Господарського процесуального кодексу України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 02.06.2021 у справі № 904/7905/16 наведено висновок щодо можливості звернення зацікавлених осіб (арбітражного керуючого або кредитора) з позовами про захист майнових прав та інтересів з підстав, передбачених в тому числі нормами Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України чи інших законів, з огляду на те, що законодавство про банкрутство є частиною цивільного/господарського законодавства, тому до правовідносин, які регулює цей Кодекс як спеціальний нормативно-правовий акт, можуть застосовуватися також норми Цивільного кодексу України, зокрема щодо загальних підстав для визнання недійсними правочинів за участі боржника.
Визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів за статтею 16 Цивільного кодексу України.
Фраудаторні правочини (правочини, що вчинені боржником на шкоду кредиторам) в українському законодавстві регулюються тільки в певних сферах, зокрема у банкрутстві (стаття 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (до введення в дію Кодексу України з процедур банкрутства), стаття 42 Кодексу України з процедур банкрутства), при неплатоспроможності банків (стаття 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб"); у виконавчому провадженні (частина четверта статті 9 Закону України "Про виконавче провадження").
Велика Палата Верховного Суду кваліфікує правочини, що вчинені боржником на шкоду кредиторам, як фраудаторні правочини, зробивши такий правовий висновок: "Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 Цивільного кодексу України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно із частинами другою та третьою статті 13 Цивільного кодексу України, при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі вироку) про стягнення коштів, що набрало законної сили. Боржник (дарувальник), проти якого ухвалено вирок про стягнення коштів та відкрито виконавче провадження, та його сини (обдаровувані), які укладають договір дарування, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки укладається договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 Цивільного кодексу України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 Цивільного кодексу України)" (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 369/11268/16-ц).
Отже, договір, який укладений з метою уникнути виконання договору та зобов`язання зі сплати боргу, є зловживанням правом на укладання договору та розпорядження власністю, оскільки унеможливлює виконання зобов`язання і завдає шкоди кредитору.
Що ж до фраудаторного правочину як зловживання правом, то намір заподіяти зло є неодмінним і єдиним надійним критерієм шикани (зловживання правом).
Фраудаторні угоди - це угоди, що завдали шкоди боржнику (як приклад, угода з метою виведення майна). Мета такого правочину в момент його укладання є прихованою, але проявляється через дії або бездіяльність, що вчиняються боржником як до, так і після настання строку виконання зобов`язання цілеспрямовано на ухилення від виконання обов`язку.
Слід звернути увагу, що фраудаторним правочином може бути як оплатний (договір купівлі-продажу), так і безоплатний договір (договір дарування), а також може бути як односторонній, так і двосторонній чи багатосторонній правочин.
Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи - стягувача за рахунок майна цього власника може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора (висновок, викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.12.2018 у справі № 910/7547/17).
Особа, яка є боржником перед своїми контрагентами, повинна утримуватися від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів. Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову і фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Угода, що укладається "про людське око", таким критеріям відповідати не може.
Боржник, який відчужує майно (вчиняє інші дії, пов`язані, із зменшенням його платоспроможності), після виникнення у нього зобов`язання діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом, спрямованим на недопущення (уникнення) задоволення вимог такого кредитора".
Відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, встановлених частинами 1 - 3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, згідно з якими, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Розгляд та захист порушених справ у межах справи про банкрутство має певні характерні особливості, що відрізняються від позовного провадження. Передусім це зумовлено специфікою провадження у справах про банкрутство, яка полягає у застосуванні специфічних способів захисту її суб`єктів, особливостях процедури, учасників стадій та інших елементів, які відрізняють це провадження від позовного.
До таких засобів віднесено інститут визнання недійсними правочинів боржника та спростування майнових дій боржника у межах справи про банкрутство, закріплений у статті 42 КУзПБ.
Згідно з положеннями зазначеної статті КУзПБ господарський суд у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора, поданою в порядку, визначеному статтею 7 цього Кодексу, може визнати недійсними правочини або спростувати майнові дії, вчинені боржником після відкриття провадження у справі про банкрутство або протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, якщо вони порушили права боржника або кредиторів, зокрема, з таких підстав:
- боржник виконав майнові зобов`язання раніше встановленого строку;
- боржник до відкриття провадження у справі про банкрутство взяв на себе зобов`язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим;
- боржник оплатив іншій особі або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів до боржника перевищувала вартість майна (частина 1).
Правочини, вчинені боржником протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, можуть бути визнані недійсними господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора також з таких підстав, зокрема: боржник безоплатно здійснив відчуження майна, взяв на себе зобов`язання без відповідних майнових дій іншої сторони, відмовився від власних майнових вимог; боржник уклав договір із заінтересованою особою (частина 2).
Згідно з усталеною правовою позицією Верховного Суду (зокрема викладеною в постанові від 13.03.2025 у справі N 904/1733/23 (904/2678/23), відповідно до частини 1 статті 42 КУзПБ необхідною умовою для визнання правочину недійсним, з підстав передбачених у ній, є встановлення обставин щодо порушення прав боржника або кредиторів внаслідок укладення такого правочину. Тоді як частиною 2 статті 42 КУзПБ не встановлено додаткових умов для визнання правочину недійсним, з підстав передбачених у ній, а визначено окремі, самостійні підстави для визнання недійсними відповідних правочинів. Тобто саме по собі вчинення правочину із заінтересованою особою має наслідком його недійсність.
Верховний Суд неодноразово зазначав, що інститут визнання недійсними правочинів боржника в межах справи про банкрутство є універсальним засобом захисту у відносинах неплатоспроможності та частиною єдиного механізму правового регулювання відносин неплатоспроможності, що спрямована на дотримання балансу інтересів не лише осіб, які беруть участь у справі про банкрутство, а й осіб, залучених у справу про банкрутство, наприклад, контрагентів боржника. Визнання недійсними правочинів боржника в межах справи про банкрутство спрямоване на досягнення однієї з основних цілей процедури неплатоспроможності - максимально можливого справедливого задоволення вимог кредиторів.
Водночас однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини 1 статті 3 Цивільного кодексу України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які мають право розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, що відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість.
Частиною 3 статті 13 Цивільного кодексу України визначено, що не допускаються дії особи, які вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Правочини, які укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.
Обираючи варіант добросовісної поведінки, боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, й це передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор має право розраховувати, що всі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Доброчесний боржник повинен мати на меті добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення (сатисфакцію) прав та правомірних інтересів кредитора.
Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимог іншої особи - стягувача за рахунок майна цього власника може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора.
Особа, яка є боржником перед своїми контрагентами, повинна утримуватися від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів. Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Угода, що укладається "про людське око", таким критеріям відповідати не може.
Боржник, який відчужує майно (вчиняє інші дії, пов`язані зі зменшенням його платоспроможності) після виникнення у нього зобов`язання, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора.
Правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом, спрямованим на недопущення (уникнення) задоволення вимог такого кредитора.
Отже, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання з погашення заборгованості перед кредитором, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності з огляду на презумпцію фраудаторності правочину, вчиненого боржником на шкоду кредиторам.
Подібні за змістом висновки, зокрема, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.09.2022 у справі N 910/16579/20.
Велика Палата Верховного Суду в зазначеній постанові також зауважила, зокрема, що фраудаторні правочини у цивілістичній доктрині - це правочини, які вчиняються сторонами з порушенням принципів доброчесності та з метою приховування боржником своїх активів від звернення на них стягнення окремими кредиторами за зобов`язаннями боржника, завдаючи тим самим шкоди цьому кредитору.
У Цивільному кодексі України немає окремого визначення фраудаторних правочинів, їх ідентифікація досягається через застосування принципів (загальних засад) цивільного законодавства та меж здійснення цивільних прав. Спільною ознакою таких правочинів є вчинення сторонами дій з виведення майна боржника на третіх осіб з метою унеможливлення виконання боржником своїх зобов`язань перед кредиторами та з порушенням принципу добросовісності поведінки сторони у цивільних правовідносинах.
Використання особою належного їй суб`єктивного права не для задоволення легітимних інтересів, а з метою заподіяння шкоди іншим учасникам цивільних правовідносин, задля приховування дійсного наміру сторін при вчиненні правочину є очевидним використанням приватноправового інструментарію всупереч його призначенню та за своєю суттю є "вживанням права на зло". За таких умов недійсність договору як приватноправова категорія є інструментом, який покликаний не допускати, або припиняти порушення цивільних прав та інтересів, або ж їх відновлювати.
Верховний Суд у складі палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду в постанові від 24.11.2021 у справі N 905/2030/19 (905/2445/19) звернув увагу на те, що фраудаторним правочином може бути як оплатний, так і безоплатний договір, як односторонній, так і двосторонній чи багатосторонній правочин.
Формулювання критеріїв фраудаторності правочину залежить від того, який правочин на шкоду кредитору використовує боржник для уникнення задоволення їх вимог.
Зокрема, але не виключно, такими критеріями можуть бути:
- момент вчинення оплатного відчуження майна або дарування (вчинення правочину в підозрілий період, упродовж трьох років до порушення провадження у справі про банкрутство, після відкриття провадження судової справи, відмови в забезпеченні позову і до першого судового засідання у справі;
- контрагент, з яким боржник вчинив оспорювані договори (родичі боржника, пов`язані або афілійовані юридичні особи);
- щодо оплатних цивільно-правових договорів важливе значення має ціна (ринкова, неринкова ціна), і цей критерій має враховуватися.
Як вбачається з матеріалів справи, між ТОВ «СК «Дніпро-1» та ТОВ «ФК «Динамо» Київ» 05.06.2024 укладено трансферний контракт, відповідно до якого у ТОВ «СК «Дніпро-1» виникло право вимоги до ТОВ «ФК «Динамо» Київ» грошових коштів у розмірі 2 400 000 доларів США.
Водночас, відповідно до умов трансферного контракту від 22.06.2021, укладеного між ТОВ «ФК «Шахтар» (Донецьк)» та ТОВ «СК «Дніпро-1», у останнього виник обов`язок сплатити позивачу 20% від суми трансферної компенсації, отриманої за наступний трансфер футболіста.
В подальшому, 03.07.2024, тобто після виникнення відповідного грошового обов`язку перед позивачем, але до отримання коштів від ТОВ «ФК «Динамо» Київ», ТОВ «СК «Дніпро-1» уклало з ТОВ «Віжн ТБ» договір відступлення права вимоги, відповідно до якого передало останньому право вимоги до ТОВ «ФК «Динамо» Київ» на суму 2 400 000 доларів США.
Судом встановлено, що ТОВ «ФК «Динамо» Київ» у повному обсязі виконало свої зобов`язання за трансферним контрактом та сплатило відповідні кошти на користь ТОВ «Віжн ТБ».
Заперечуючи проти позову, відповідач-2 посилається на те, що зобов`язання ТОВ «Віжн ТБ» перед ТОВ «СК «Дніпро-1» були припинені шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог, що виникли з договорів поворотної безвідсоткової фінансової допомоги (а.с.60-79).
Відповідно до статей 74, 76 ГПК України, обов`язок доказування обставин, на які посилається сторона як на підставу своїх вимог або заперечень, покладається на таку сторону.
Сам по собі факт підписання сторонами текстів договорів поворотної безвідсоткової фінансової допомоги не є належним та достатнім доказом виникнення у ТОВ «СК «Дніпро-1» грошового зобов`язання перед ТОВ «Віжн ТБ».
Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України, договір позики (різновидом якого є поворотна фінансова допомога) є реальним правочином, оскільки він вважається укладеним не з моменту підписання сторонами документа, а саме з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно з положеннями ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Між тим, в матеріалах справи відсутні докази надання ТОВ «Віжн ТБ» грошових коштів ТОВ «СК «Дніпро-1».
З цього приводу, господарський суд вважає за необхідне зазначити таке.
Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Положеннями статей 13-14 ГПК України унормовано, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
В той же час, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Частиною 1 ст. 73 ГПК України унормовано, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
У відповідності до ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Зі змісту ст. 77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.
Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Частинами 1, 2, 3 ст. 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п. 87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005).
У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008 зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.
Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.
Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.
У постанові від 18.03.2020 у справі N129/1033/13-ц Велика Палата Верховного Суду сформулювала висновок, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Аналагоічні висновки викладено в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі N 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі N 917/1307/18.
За загальним правилом доказування тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову покладається на позивача, за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача. Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості для реалізації стандарту більшої переконливості. Такі висновки містяться у постанові Верховного Суду від 21.09.2022 у справі N 645/5557/16-ц).
Верховний Суд у постанові від 29.01.2021 у справі N 922/51/20 зазначив про те, що реалізація принципу змагальності сторін в процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Конституції України.
З огляду на викладене, враховуючи достатність часу, наданого учасникам справи для подання доказів, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивної господарського процесу, закріплені у статті 129 Конституції України та статтях 13, 14, 74 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених Господарським процесуальним кодексом України, висловлення своєї правової позиції у спорі та надання відповідних доказів.
Зважаючи на викладене, враховуючи відсутність у матеріалах справи належних та допустимих доказів фактичного перерахування ТОВ «Віжн ТБ» грошових коштів на користь ТОВ «СК «Дніпро-1» на виконання зазначених договорів, зокрема платіжних інструкцій, виписок з банківських рахунків, касових ордерів чи інших первинних бухгалтерських документів, суд приходить до висновку про неукладеність договорів безвідсоткової поворотної фінансової допомоги в силу закону та, відповідно, недоведеність існування зустрічного грошового зобов`язання ТОВ «СК «Дніпро-1» перед ТОВ «Віжн ТБ», тому, зобов`язання, заявлене сторонами до зарахування, є неіснуючим, що свідчить про штучний характер такої заборгованості.
Відтак, відсутні правові підстави вважати, що зобов`язання ТОВ «Віжн ТБ» за договором відступлення права вимоги були припинені шляхом зарахування.
За таких обставин, суд зазначає, що ТОВ «СК «Дніпро-1» фактично відчужено належне йому право вимоги до ТОВ «ФК «Динамо» Київ» без отримання будь-якого реального майнового еквіваленту, при цьому, внаслідок укладення оспорюваного договору ТОВ «СК «Дніпро-1» позбулося ліквідного активу у вигляді права вимоги грошових коштів та замінило його на формальне право вимоги до ТОВ «Віжн ТБ», за відсутності належних та допустимих доказів його виконання зі сторони відповідача-2.
Зазначені обставини свідчать про погіршення майнового стану боржника та зменшення можливості задоволення вимог кредиторів, у тому числі позивача. Згідно з приписами ч. 2 ст. 42 КУзПБ правочини, вчинені боржником протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, можуть бути визнані недійсними господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора з підстав, зокрема, здійснення боржником безоплатного відчуження майна.
Наведене вище дозволяє суду зробити висновок, що оспорюваний договір має ознаки безоплатного відчуження майна боржником у розумінні ч. 2 ст. 42 КУзПБ.
Стосовно доводів відповідачів щодо відсутності на момент укладення оспорюваного договору прострочених або безспірних грошових зобов`язань ТОВ «СК «Дніпро-1» перед іншими кредиторами, зокрема позивачем, господарський суд зазначає про безпідставність таких тверджень відповідачів з наступних підстав.
Як встановлено судом, право позивача на отримання 20% від суми трансферної компенсації виникло з моменту укладення трансферного контракту від 05.06.2024 між ТОВ «СК «Дніпро-1» та ТОВ «ФК «Динамо» Київ», тобто до моменту укладення оспорюваного договору від 03.07.2024.
При цьому відсутність на момент укладення оспорюваного правочину прострочення виконання такого зобов`язання або настання строку його виконання не спростовує факту існування самого зобов`язання та не виключає обов`язку боржника діяти добросовісно з урахуванням інтересів кредитора.
Суд зазначає, що правова оцінка дій боржника не може обмежуватися виключно формальним встановленням моменту настання строку виконання грошового зобов`язання.
Цивільні та господарські правовідносини повинні ґрунтуватися на фундаментальному принципі добросовісності, який вимагає від учасників правовідносин поведінки, що відповідає критеріям чесності та поваги до інтересів іншої сторони.
Відповідно до ч. 3 ст. 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Разом з тим, однією із загальних засад цивільного законодавства, відповідно до положень ст. 3 ЦК України, зокрема, є свобода договору.
Однак, реалізація принципу свободи договору не є абсолютною і, у відповідності до вищенаведених приписів ст. 13 ЦК України, обмежена забороною зловживання правом.
У межах доктрини fraus creditorum (вчинення дій на шкоду кредиторам), що походить ще з римського права, правопорядок не може залишати поза увагою правочини, які спрямовані на штучне зменшення активів боржника та унеможливлення виконання існуючих зобов`язань або таких, що неминуче виникнуть у майбутньому.
Відтак, вирішальним для суду є встановлення того, чи призвели дії боржника до фактичного погіршення його майнового стану та створення ситуації, за якої задоволення прав кредитора стає об`єктивно неможливим. Будь-який правочин, вчинений боржником з метою виведення майна та ухилення від розрахунків, підлягає визнанню недійсним на підставі принципу fraus omnia corrumpit (шахрайство (обман) знищує все), оскільки право не може захищати дії, спрямовані на знецінення законних очікувань кредитора.
Укладення ТОВ «СК «Дніпро-1» оспорюваного договору від 03.07.2024 відбулося вже після виникнення у нього обов`язку перед позивачем щодо сплати частини трансферної компенсації та до моменту отримання від ТОВ «ФК «Динамо» Київ» відповідних грошових коштів, які могли бути використані для виконання такого зобов`язання.
Внаслідок укладення цього договору боржник позбавився права вимоги до ТОВ «ФК «Динамо» Київ», яке мало очевидно ліквідний характер, та не отримав реального майнового еквіваленту, що фактично унеможливило виконання грошового зобов`язання перед позивачем.
Саме такі дії відповідача-1 свідчать про недобросовісне здійснення ним своїх цивільних прав та спрямованість правочину на уникнення виконання зобов`язань перед кредитором.
Додатковим підтвердженням зазначеного є те, що невиконання ТОВ «СК «Дніпро-1» грошових зобов`язань перед позивачем стало підставою для звернення останнього із заявою про відкриття провадження у справі про банкрутство та постановлення господарським судом ухвали про відкриття такого провадження.
Отже, суд зазначає, що для кваліфікації оспорюваного правочину як такого, що вчинений на шкоду кредитору, не вимагається очікування моменту настання строку виконання зобов`язання, якщо дії боржника заздалегідь створюють об`єктивну неможливість його виконання.
Враховуючи викладене, господарський суд дійшов висновку, що оспорюваний договір є таким, що вчинений на шкоду кредиторам боржника, з порушенням принципів добросовісності та розумності, а відтак підлягає визнанню недійсним.
Щодо ефективності способу захисту у цьому спорі, слід зазначити таке.
У статті 4 ГПК України передбачено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини 1, 2 статті 5 ГПК України).
За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Під ефективним способом необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанови від 05.06.2018 у справі N 338/180/17, від 11.09.2018 у справі N 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі N 569/17272/15-ц, від 01.10.2019 у справі N 910/3907/18, від 09.02.2021 у справі N 381/622/17, від 02.02.2021 у справі N 925/642/19).
Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, суди мають враховувати його ефективність. Це означає, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, а також забезпечувати поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.
Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі N 916/1415/19, від 20.07.2022 у справі N 806/5244/15).
Верховний Суд у постанові від 17.10.2024 у справі N914/2161/23 зробив такі висновки: "…фраудаторним може виявитися будь-який правочин, укладений між учасниками господарських правовідносин, якщо він направлений на уникнення виконання зобов`язань перед кредиторами в майбутньому. Такий правочин може бути визнаний недійсним в порядку позовного провадження у межах справи про банкрутство відповідно до ст. 7 КУзПБ на підставі п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України як такий, що вчинений всупереч принципу добросовісності, та ч.ч 3, 6 ст. 13 ЦК України з підстав недопустимості зловживання правом, на відміну від визнання недійсним фіктивного правочину, лише на підставі ст. 234 ЦК України. У такому разі звернення в межах справи про банкрутство з позовом про визнання недійсними правочинів боржника на підставі загальних засад цивільного законодавства та недопустимості зловживання правом є належним способом захисту, який гарантує практичну й ефективну можливість захисту порушених прав кредиторів та боржника."
В силу ч. 2 ст. 190 ЦК України право вимоги не є споживною річчю, то відповідно неможливо від одного забрати і до іншого передати (примусові заходи на виконання рішення суду) те, що не відноситься до матеріального світу, і виконання такого судового рішення про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги вичерпується (реалізовується) вступом у чинність такого судового рішення без застосування заходів примусового впливу.
Отже, з урахуванням правової природи договору про відступлення права вимоги, за яким передається не річ матеріального світу, а право як таке, то позивачем обрано належний та ефективний спосіб захисту щодо визнання правочину недійсним, який повертає сторони договору у попереднє становище та повертає до складу ліквідаційної маси банкрута дебіторську заборгованість (права вимоги) до ТОВ "ФК «Динамо «Київ».
Аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд в постановах №926/1448-б/24(926/2648/24), №926/1448-б/24(926/2649/24), № 926/1448-б/24(926/2710/24).
При цьому, з приводу заперечень відповідача-1 в частині нерелевантності висновків Верховного Суду, викладених у вищенаведених справах, до обставин даної справи, господарський суд звертається до правових висновків, наведених Великою Палатою Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20), відповідно до яких на предмет подібності слід оцінити саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін у справі та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їх змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність необхідно також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.
Отже, справи №926/1448-б/24(926/2648/24), №926/1448-б/24(926/2649/24), №926/1448-б/24 (926/2710/24) стосуються визнання недійсним договору відступлення права вимоги (в силу його фраудаторності), за результатами якого боржник відчужив право вимоги на користь третьої особи, однак за відчужене ним право вимоги плати не отримав, оскільки було здійснено зарахування зустрічних однорідних вимог, а відчуження такого права вимоги відбулось, коли у боржника існували невиконані зобов`язання перед ініціюючим кредитором та під час встановленої державним виконавцем заборони на розпорядження майном у вигляді арешту майна боржника. При цьому, господарський суд наголошує, що тотожність спірних правовідносин не передбачає обов`язкової тотожності суб`єктного складу цих відносин, предмета, підстав позовів і відповідного правового регулювання. 
Враховуючи викладене, господарський суд дійшов висновку щодо подібності обставин даної справи та обставин, які досліджувались у справах №926/1448-б/24(926/2648/24), №926/1448-б/24(926/2649/24), №926/1448-б/24(926/2710/24).
Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Сторонами у справі не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження наявності інших обставин ніж ті, що досліджені судом, а відтак, розглянувши спір на підставі поданих сторонами доказів, господарський суд дійшов висновку щодо обґрунтованості вимог позивача, тому позов підлягає задоволенню судом. 
Щодо витрат по сплаті судового збору, господарський суд зазначає наступне. 
Відповідно до частини 1- 5 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається:
1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін;
2) у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в дохід бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору.
Якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судового збору, судовий збір, сплачений відповідачем, компенсується за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Оспорюваний правочин укладений за безпосередньої участі всіх трьох відповідачів, кожен з яких виступав стороною у спірних правовідносинах та вчинив юридично значимі дії, спрямовані на досягнення єдиного правового та економічного результату, а саме переходу права вимоги від ТОВ «СК «Дніпро-1» до ТОВ «Віжн ТБ» з подальшим виконанням зобов`язання ТОВ «ФК «Динамо» Київ» на користь нового кредитора.
Судом встановлено, що саме внаслідок сукупності таких дій відповідачів відбулося вибуття ліквідного активу з майнової сфери боржника, що призвело до об`єктивної неможливості виконання грошових зобов`язань перед позивачем та порушення його прав як кредитора.
З огляду на єдність предмета спору, спільний характер правовідносин та узгодженість дій відповідачів, суд вважає за обґрунтоване покласти судові витрати на відповідачів, оскільки саме їхні дії зумовили виникнення спору та необхідність звернення позивача до суду за захистом своїх прав.
Керуючись ст.ст. 2, 73, 74, 76, 77-79, 86, 91, 129, 185, 191, 233, 238, 240, 241, 251, 252 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Футбольний клуб "Шахтар" (Донецьк)" (08325, Київська область, Бориспільський район, село Щасливе, вул.Лесі Українки, буд. 14; ЄДРПОУ 00169816) до відповідача-1: Товариства з обмеженою відповідальністю "Спортивний клуб "Дніпро-1" (49005, м.Дніпро, вул.Жуковського, буд.20, офіс 136; ідентифікаційний номер юридичної особи 41204120), відповідача-2: Товариства з обмеженою відповідальністю "Віжн ТБ" (04080, м.Київ, вул.Кирилівська, буд.23, ідентифікаційний номер юридичної особи 34696608), відповідача-3: Товариства з обмеженою відповідальністю "Футбольний клуб "Динамо" Київ" (01001, м.Київ, вул.Грушевського, буд.3, ідентифікаційний номер юридичної особи 00305981), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача-1 - розпорядника майна Товариства з обмеженою відповідальністю "Спортивний клуб "Дніпро-1" - арбітражного керуючого Боярчукова С.Г. (свідоцтво №120 від 04.02.2013) (01019, м.Київ, вул.Шота Руставелі, буд.11, 3-й поверх, поштова адреса: 01019, м.Київ, а/с 62, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) про визнання договору недійсним задовольнити.

Визнати недійсним Договір №0307/2024-ВПВ про відступлення права вимоги від 03.07.2024, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Спортивний клуб "Дніпро-1" (49005, м.Дніпро, вул.Жуковського, буд.20, офіс 136; ідентифікаційний номер юридичної особи 41204120), Товариством з обмеженою відповідальністю "Віжн ТБ" (04080, м.Київ, вул.Кирилівська, буд.23, ідентифікаційний номер юридичної особи 34696608) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Футбольний клуб "Динамо" Київ" (01001, м.Київ, вул.Грушевського, буд.3, ідентифікаційний номер юридичної особи 00305981).

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Спортивний клуб "Дніпро-1" (49005, м.Дніпро, вул.Жуковського, буд.20, офіс 136; ідентифікаційний номер юридичної особи 41204120) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Футбольний клуб "Шахтар" (Донецьк)" (08325, Київська область, Бориспільський район, село Щасливе, вул.Лесі Українки, буд.14, ідентифікаційний номер юридичної особи 00169816) витрати по сплаті судового збору в розмірі 807, 47 грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Футбольний клуб "Динамо" Київ" (01001, м.Київ, вул.Грушевського, буд.3, ідентифікаційний номер юридичної особи 00305981) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Футбольний клуб "Шахтар" (Донецьк)" (08325, Київська область, Бориспільський район, село Щасливе, вул.Лесі Українки, буд.14, ідентифікаційний номер юридичної особи 00169816) витрати по сплаті судового збору в розмірі 807, 46 грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Віжн ТБ" (04080, м.Київ, вул.Кирилівська, буд.23, ідентифікаційний номер юридичної особи 34696608) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Футбольний клуб "Шахтар" (Донецьк)" (08325, Київська область, Бориспільський район, село Щасливе, вул.Лесі Українки, буд.14, ідентифікаційний номер юридичної особи 00169816) витрати по сплаті судового збору в розмірі 807, 47 грн.

Накази видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення двадцятиденного строку з дня складання повного тексту судового рішення і може бути оскаржено протягом цього строку в порядку, визначеному ст.ст. 256, 257 ГПК України. 

Повний текст рішення складено 18.05.2026.

Суддя А.В. Суховаров